ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/6201/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Кабінету Міністрів України 
на рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 у справі
за позовом Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком»
до Кабінету Міністрів України 
про стягнення 421 697,72 грн.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. Акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - позивач, АТ «Укртелеком») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач) про (з урахуванням клопотання від 25.11.2025 щодо збільшення розміру позовних вимог) стягнення 339 305,15 грн заборгованості з витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, 65 300,62 грн - інфляційних втрат та 17 091,93 грн - 3 % річних.
1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ «Укртелеком» вказувало на те, що:
- надало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах мешканцям Пристоличної та Фастівської територіальних громад, що підтверджується поіменними і зведеними за категоріями пільг розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням пільг, та актами звіряння розрахунків за надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах;
- у зв`язку з невідшкодуванням понесених витрат за надані послуги на пільгових умовах позивач звернувся до Господарського суду Київської області з позовними заявами до Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області та до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради про стягнення заборгованості з витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, в задоволенні яких рішеннями Господарського суду Київської області від 12.09.2023 у справі № 911/1951/23 і від 19.12.2023 у справі № 911/1444/23 відмовлено повністю, оскільки належним представником держави у спірних правовідносинах є Кабінет Міністрів України;
- відповідач всупереч вимогам чинного законодавства не виконує своїх зобов`язань щодо відшкодування витрат, понесених позивачем у результаті надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах особам, які проживають на території Пристоличної територіальної громади та Фастівської територіальної громади, що і стало підставою для звернення останнього із цим позовом до суду.
1.3. Відповідач проти задоволення позову заперечив, вказуючи на те, що питання відшкодування витрат за надання пільг з оплати послуг зв`язку окремим категоріям громадян має бути вирішено згідно із законодавством за рахунок коштів місцевих бюджетів.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, позивач як оператор телекомунікації на виконання вимог законодавчих актів надає телекомунікаційні послуги на пільгових умовах категоріям споживачів, які мають на це право.
У період із 01.01.2022 по 31.12.2022 позивач надав телекомунікаційні послуги на пільгових умовах особам, які проживають на території Пристоличної територіальної громади, що підтверджується розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням пільг з оплати послуг зв`язку за період із січня 2022 року по грудень 2022 року, та актом звіряння розрахунків за надані населенню послуги на пільгових умовах за період із січня 2022 року по грудень 2022 року станом на 30.12.2023 на суму 12 837,78 грн.
Окрім цього, позивач надав громадянам на території Фастівської територіальної громади Київської області телекомунікаційні послуги на пільгових умовах, що підтверджується щомісячними розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням пільг (поіменні списки пільговиків), щомісячними зведеними розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням пільг, звіряння розрахунків за надані населенню послуги на пільгових умовах за період із 01.01.2022 по 31.12.2022 станом на 14.03.2024 на суму 326 467,37 грн. 
Загальна вартість наданих позивачем послуг за період із 01.01.2021 по 31.12.2022 становить 339 305,15 грн. Вказаний факт сторонами не заперечується.
Позивач звернувся до Кабінету Міністрів України з листами від 21.12.2023 № 2434-ВИХ-KV-82С000-2023 та від 14.03.2024 № 371-ВИХ-KV-82С000-2024 про відшкодування витрат за надані послуги зв`язку на пільгових умовах мешканцям Пристоличної територіальної громади за період із 01.01.2021 по 31.12.2022 на суму 12 837,78 грн та мешканцям Фастівської територіальної громади за період із 01.01.2022 по 31.12.2022 на суму 326 467,37 грн.
На підтвердження відправлення цих листів позивач долучив описи вкладень у листи та витяги із сайту Акціонерного товариства «Укрпошта» за трекінг-номерами № 0505143511590 та № 0503823758059, відповідно до яких 02.01.2024 та 18.03.2024 відповідач отримав вказані документи.
Міністерство соціальної політики України у відповідь на звернення позивача в листах від 15.03.2024 № 841/0/290-24/56 та від 24.04.2024 № 1463/0/290-24/56 зазначило про те, що відповідно до пункту 20-4 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) із 01.01.2017 фінансування витрат, пов`язаних з наданням пільг з оплати послуг зв`язку, віднесено до видатків місцевих бюджетів, що можуть проводитися з усіх місцевих бюджетів. Крім того, Міністерство соціальної політики України зауважило, що за результатами реалізації реформи децентралізації влади громадянам було надано розширені повноваження щодо визначення політики на місцевому рівні. Також з метою забезпечення виконання органами місцевого самоврядування розширених повноважень було змінено систему оподаткування, що дало змогу спрямувати до місцевих бюджетів суттєвий додатковий фінансовий ресурс. При цьому за інформацією Міністерства фінансів України в 2023 році на відшкодування витрат за надання пільг з оплати послуг зв`язку з місцевих бюджетів було спрямовано близько 39,4 млн гривень. У зв`язку із цим Міністерство соціальної політики України акцентувало увагу на тому, що питання відшкодування цих витрат мають розглядати відповідні місцеві органи виконавчої влади і органи місцевого самоврядування за рахунок коштів, виділених на цю мету з відповідних місцевих бюджетів. Під час прийняття рішення щодо виділення з місцевих бюджетів коштів на відповідні програми і заходи місцеві органи самостійно визначають обсяги необхідних видатків та порядок їх використання, а тому питання відшкодування витрат за надання пільг з оплати послуг зв`язку окремим категоріям громадян має бути вирішено згідно із законодавством за рахунок коштів місцевих бюджетів.
З огляду на те, що відповідач не здійснив компенсації наданих позивачем послуг, останній звернувся до суду з цим позовом та, враховуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 339 305,15 грн, інфляційні втрати в розмірі 65 300,64 грн і 3 % річних у розмірі 17 091,93 грн.
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Справа розглядалася судами неодноразово.
3.2. За результатами нового розгляду Господарський суд міста Києва рішенням від 28.01.2026 у справі № 910/6201/24 (суддя Літвінова М. Є.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 (Яценко О. В. - головуючий, судді: Спаських Н. М., Хрипун О. О.), позов задоволено повністю.
3.3. Судові рішення аргументовано тим, що:
- відповідно до підпункту «є» пункту 9 частини першої статті 87 БК України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. На момент виникнення спірних правовідносин такий перелік не затверджений, що однак не змінює фактичного існування програм у галузі соціального захисту тіа соціального забезпечення, які забезпечують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм;
- здійснення соціальних виплат за надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян належить саме до делегованих повноважень органу місцевого самоврядування і має супроводжуватись відповідним фінансуванням з боку держави, як того вимагають положення частини третьої статті 142 Конституції України;
- положення пункту 6 статті 92 Конституції України і норм Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» у сукупності свідчать про те, що покладання обов`язків зі відшкодування спірних витрат на послуги зв`язку пільговим категоріям громадян на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи;
- належним представником держави у спірних правовідносинах є той суб`єкт, який визначений головним розпорядником бюджетних коштів у законі про державний бюджет, прийнятому законодавцем у році, що відповідає спірному періоду, за який понесені позивачем витрати за надання послуг зв`язку пільговим категоріям громадян підлягають компенсації. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника видатків, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України. Стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачеві за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава в особі Кабінету Міністрів України, який є належним відповідачем у цьому спорі.
Окрім цього, суд першої інстанції, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, встановивши, що:
- законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов`язання сторін у цій справі виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх бажання;
- наданими позивачем доказами підтверджено факт надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах особам, які проживають на території Пристоличної територіальної громади за період із 01.01.2021 по 31.12.2022 на суму 12 837,78 грн та мешканцям Фастівської територіальної громади на суму 326 467,37 грн;
- відповідач не надав суду доказів відшкодування витрат позивача за надані послуги зв`язку на пільгових умовах, 
дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
4.1. Кабінет Міністрів України звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 у справі № 910/6201/24, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Укртелеком» до Кабінету Міністрів України відмовити в повному обсязі, розгляд справи здійснювати за участі особи, якій надано право брати участь у справі, діяти в судах України в порядку самопредставництва Кабінету Міністрів України.
Крім цього, до касаційної скарги додано клопотання, в якому Кабінет Міністрів України, наголошуючи на необхідності забезпечення розвитку права та єдності судової практики, просить передати справу № 910/6201/24 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
4.2. Кабінет Міністрів України наголошує, що касаційна скарга подається на підставі пункту 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Обґрунтовуючи цю підставу скаржник зауважує, що: 
існують підстави для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 10.10.2025 у справі № 910/6201/24, від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 28.09.2023 у справі № 916/2523/22 та від 06.10.2023 у справі № 916/429/23, на які посилається суд апеляційної інстанції (… здійснення соціальних виплат за надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян відносяться саме до делегованих повноважень органу місцевого самоврядування і мають супроводжуватись відповідним фінансуванням з боку держави), оскільки, на переконання скаржника, положення статті 67 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» стосуються виключно правовідносин між органом місцевого самоврядування й органом держави і не можуть стосуватися будь якого суб`єкта господарювання;
існують підстави для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 06.10.2023 у справі № 916/429/23, на які посилається суд апеляційної інстанції (Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника видатків, у такому випадку …), оскільки, на переконання скаржника, такі висновки не можуть вважатися релевантними до обставин цієї справи, адже законом визначено, що саме місцеві ради визначають головного розпорядника видатків, що фінансуються з місцевих бюджетів. Держава (персоніфікуючи її в особі Кабінету Міністрів України, не має повноважень замість місцевих рад самостійно затверджувати місцеві бюджети та/чи визначати головних розпорядників коштів місцевих бюджетів;
існують підстави для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 10.10.2025 у справі № 910/6201/24, стосовно того, що «… пільги, введені законами України, мають компенсуватися з державного бюджету з огляду на 'їх введення органом державної влади», з посиланням на попередні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21, від 20.01.2022 у справі № 904/138/21, від 01.02.2022 у справі № 904/141/20, адже, на переконання скаржника, застосування положень закону, який регулює правовідносини між суб`єктом іншого виду господарської діяльності (залізничного транспорту) ніж у цій справі (послуги зв`язку), не може вважатися належною підставою для застосування закону за аналогією та, відповідно, застосовуватися судом до правовідносин, які мають інше правове регулювання. Таке правове регулювання чітко здійснено в БК України, яке і має застосовуватися до спірних правовідносин;
існують підстави для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 10.10.2025 у справі № 910/6201/24, від 27.07.2022 у справі № 904/7875/21, від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 28.09.2023 у справі № 916/2523/22, від 06.10.2023 у справі № 916/429/23, позаяк, на переконання скаржника, висновок про те, що задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів можливе лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам, є необґрунтованим та не узгоджується з чинними положеннями БК України.
Правова позиція Кабінету Міністрів України у цій справі полягає в тому, що Уряд не є належним відповідачем, оскільки в Уряду відсутні зобов`язання та правові підстави здійснювати виплати за послуги зв`язку пільговим категоріям осіб чи передбачати такі видатки у відповідному проєкті закону про Державний бюджет України на відповідний рік.
При цьому скаржник наголошує, що Верховний Суд відповідно до постанови від 10.10.2025 у цій справі № 910/6201/24 фактично визначив належну поведінку Уряду України за умови вчинення ним певних дій (а саме: зобов`язання передбачати в проєкті Державного бюджету України субвенції місцевим бюджетам на витрати з відшкодування послуг, наданих на пільгових умовах), обов`язковість вчинення яких не встановлена законом, що суперечить конституційному принципу поділу влади та положенням статті 19 Конституції України.
За твердженням скаржника, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, обґрунтовуючи право позивача на отримання відшкодування витрат на надання послуг зв`язку пільговим категоріям осіб із посиланням на зазначені вище постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі № 906/621/17, від 23.10.2019 у справі № 911/1924/18 (у справах щодо відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів), проігнорував той факт, що Велика Палата Верховного Суду в цих же постановах підтвердила правильність висновків судів попередніх інстанцій, що саме відповідне Управління соціального захисту населення органу місцевого самоврядування, а не Уряд України визначено як належного відповідача в спорах щодо відшкодування витрат за надання послуг зв`язку пільговим категоріям осіб, та саме з яких стягнуто відповідне відшкодування таких витрат.
4.3. На адресу Верховного Суду надійшло клопотання Кабінету Міністрів України про здійснення подальшого розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
4.4. Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні, оскільки, по-перше, Верховний Суд перевіряє в межах касаційної скарги у цій справі аргументи про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може встановлювати обставини справи, збирати та перевіряти докази і надавати їм оцінку. По-друге, відповідач виклав свою позицію у відповідній касаційній скарзі.
4.5. Позивач у відзиві просить рішення та постанову залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані рішення та постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги.
5.3. Як убачається предметом спору у цій справі є вимоги АТ «Укртелеком» до Кабінету Міністрів України про стягнення 339 305,15 грн заборгованості з витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, 65 300,62 грн - інфляційних втрат та 17 091,93 грн - 3 % річних.
При цьому узагальнено доводи касаційної скарги зводяться до того, що Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем, оскільки в Уряду відсутні зобов`язання та правові підстави здійснювати виплати за послуги зв`язку пільговим категоріям осіб чи передбачати таки видатки у відповідному проекті закону про Державний бюджет України на відповідний рік. Питання відшкодування таких витрат за має бути вирішено згідно із законодавством за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановдено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
За положеннями статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно зі статтею 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.
Як вже зазначалося, АТ «Укртелеком» є оператором електронних комунікацій, який надає електронні комунікаційні (телекомунікаційні) послуги споживачам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати.
Заявляючи вимоги про стягнення витрат, понесених позивачем внаслідок надання населенню Пристоличної сільської ради та Фастівської територіальної громади Київської області послуг зв`язку на пільгових умовах, позивач вказав, що, оскільки держава не визначила законом головного розпорядника таких видатків, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.
Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначає Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.
У статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки.
Відповідно до частин другої, третьої статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Частиною першою статті 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.
Пільги з оплати користування послугами зв`язку та комунікаційними послугами передбачено низкою законодавчих актів України. Так, перелік категорій громадян, яким державою встановлені державні соціальні гарантії у вигляді пільг, визначено, зокрема, законами України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».
Згідно із частиною першою статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Відповідно до статті 143 Конституції України та статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження органів місцевого самоврядування поділяються на власні (самоврядні) та делеговані, тобто повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом.
Здійснення зазначених соціальних виплат належить саме до делегованих і має супроводжуватися відповідним фінансуванням з боку держави, як того вимагають положення частини третьої статті 142 Конституції України, відповідно до якої держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою.
За положеннями пункту «а» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено встановлення за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення.
Тобто, встановлення органами місцевого самоврядування додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення є власними повноваженнями, які мають фінансуватися виключно з місцевого бюджету.
Зазначене відповідає положенням частини третьої статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» щодо права органів місцевого самоврядування встановлювати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Відповідно до підпункту «є» пункту 9 частини першої статті 87 БК України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Судами попередніх інстанцій установлено та не заперечувалося сторонами, що наразі такий перелік не затверджений. Це однак не змінює фактичного існування програм у галузі соціального захисту і соціального забезпечення, які гарантують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм.
Положення пункту 6 статті 92 Конституції України та наведених вище статей Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» у сукупності свідчать про те, що покладання обов`язків із відшкодування спірних витрат на послуги зв`язку пільговим категоріям громадян на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.
Верховний Суд у постанові від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22 виснував, що належним представником держави у спірних правовідносинах є той суб`єкт, який визначений головним розпорядником бюджетних коштів у законі про державний бюджет, прийнятому законодавцем у році, що відповідає спірному періоду, за який понесені позивачем витрати за надання послуг зв`язку пільговим категоріям громадян підлягають компенсації. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника видатків, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до пункту 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проєкт закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.
Наведена правова позиція з питань встановлення соціальних пільг і гарантій та суб`єктів, які зобов`язані фінансувати такі пільги, наведена в постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 904/138/21, від 01.02.2022 у справі № 904/141/20, від 27.07.2022 у справі № 904/7875/21, від 09.06.2023 у справі № 916/3938/21 та зводиться до того, що пільги, введені законами України, мають компенсуватися з державного бюджету з огляду на їх введення органом державної влади, і саме держава як замовник послуг є боржником у цих правовідносинах.
Отже, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг, наданих особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави (її відповідного органу) як замовника послуг - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги.
Наведене відповідає правовому висновку щодо характеру правовідносин, які виникають між державою як замовником послуг на пільгових умовах відповідній категорії споживачів із метою забезпечення державних соціальних гарантій та особою, яка надає такі послуги, викладеному в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі № 906/621/17, від 23.10.2019 у справі № 911/1924/18 та інших (у справах щодо відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів).
Таким чином, стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава.
Стягнення компенсації витрат за рахунок видатків місцевих бюджетів було б можливим лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевому бюджету на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Вказане відповідає правовому висновку, викладеному в постановах Верховного Суду від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22 та від 06.10.2023 у справі № 916/429/23.
Окрім цього, варто звернути увагу на те, що відповідно до положень частини першої статті 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Так, Верховний Суд постановою від 10.10.2025 у цій справі № 910/6201/24 скасував рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2025 у справі № 910/6201/24, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, так само зазначивши, що: 
- задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів може мати місце за наявності субвенцій із державного бюджету місцевому бюджету на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;
- попередні судові інстанції не встановили, який орган прийняв рішення щодо введення відповідних пільг, у той час як це має вирішальне значення для вирішення питання, за рахунок якого бюджету (державного чи місцевого) повинно здійснюватися їх відшкодування, а також не з`ясували, чи мало місце надання відповідних субвенцій з державного бюджету місцевому бюджету, тому помилково вважали, що відшкодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян здійснюється за рахунок місцевого бюджету;
- посилання судів попередніх інстанцій на положення пункту 20-4 частини першої статті 91 БК України є необґрунтованим, оскільки вказана норма передбачає можливість віднесення відповідних видатків до місцевих бюджетів, а не встановлює обов`язок органу місцевого самоврядування закладати видатки на відшкодування пільг за послуги зв`язку. При цьому до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій (підпункт «є» пункту 9 частини першої статті 87 БК України);
- обставини віднесення видатків на покриття пільги за послуги зв`язку до місцевого бюджету, тобто прийняття відповідного рішення радою щодо надання додаткових гарантій соціального захисту населення або отримання субвенцій з державного бюджету, суди попередніх інстанцій не встановили.
Суди попередніх інстанцій врахували наведені висновки і вказівки Верховного Суду та зауважили, що законами України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» міжбюджетні трансферти (субвенції / дотації) із Державного бюджету України місцевому бюджету на видатки на пільги з послуг зв`язку не передбачалися, а відповідачем не надано доказів надання субвенцій з державного бюджету відповідним місцевим бюджетам.
Окрім цього, суди звернули увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставини віднесення видатків на покриття пільг за послуги зв`язку до місцевого бюджету Фастівської міської ради та Пристоличної сільської ради, зокрема, шляхом прийняття вказаними радами відповідного рішення щодо надання додаткових гарантій соціального захисту населення або отримання субвенцій з державного бюджету.
Таким чином, суди попередніх інстанцій виснували, що оскільки матеріали справи не містять інформації та доказів надання відповідних субвенцій з Державного бюджету України місцевому бюджету, посилання відповідача на те, що відшкодування витрат, понесених позивачем унаслідок надання мешканцям Фастівської територіальної громади та Пристоличної територіальної громади послуг зв`язку на пільгових умовах, повинен здійснювати орган місцевого самоврядування за рахунок видатків із місцевого бюджету, є необґрунтованими.
При цьому матеріалами справи підтверджено і позивачем доведено, що у період із 01.01.2022 по 31.12.2022 позивач надав послуги зв`язку пільговим категоріям мешканців Пристоличної територіальної громади на загальну суму 12 837,78 грн та мешканцям Фастівської територіальної громади на загальну суму 326 467,37 грн. Вказане відповідачем не заперечується.
Водночас, суди звернули увагу на те, що чинним законодавством України не передбачено обов`язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які мають право на пільги, оскільки зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України.
Отже, у позивача, який надав послуги зв`язку особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги, виникло право на відшкодування частини вартості таких послуг зв`язку за рахунок держави як платника, а у відповідача - обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані послуги.
За приписами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлене договором або законом.
Колегія суддів також враховує, що ані Законом України «Про телекомунікації», ані Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, не передбачено жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.
Нормами частини другої статті 617 ЦК України встановлено, що відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що телекомунікаційні послуги на пільгових умовах надавалися позивачем не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі - в силу закону має відшкодувати такі витрати позивачу за рахунок бюджетних коштів.
Згідно із частиною шостою статті 48 БК України бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частин першої - четвертої вказаної статті Кодексу.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено факт надання в спірному періоді телекомунікаційних послуг на пільгових умовах громадянам, які проживають на території Пристоличної територіальної громади та Фастівської територіальної громади загальною вартістю 339 305,15 грн, тоді як обов`язок із відшкодування їхньої вартості покладений на державу в особі Кабінету Міністрів України.
Отже, суди попередніх інстанцій під час нового розгляду справи врахували як вказівки Верховного Суду, викладені у постанові, якою скасовано попередні судові рішення та направлено справу на новий розгляд, так і сталу судову практику, яка зводиться до того, що стороною зобов`язання з компенсації витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава в особі розпорядника бюджетних коштів, визначеного законом на спірний рік. Якщо ж закон такого розпорядника не визначає, належним представником держави як відповідача є Кабінет Міністрів України, який згідно з Конституцією України забезпечує виконання державного бюджету.
Проте у касаційній скарзі скаржник зазначає про необхідність відступлення від висновків, застосованих судами попередніх інстанцій, що містяться в постановах Верховного Суду від 10.10.2025 у справі № 910/6201/24, від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 28.09.2023 у справі № 916/2523/22, від 06.10.2023 у справі № 916/429/23, від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 06.10.2023 у справі № 916/429/23, від 10.10.2025 у справі № 910/6201/24, від 10.10.2025 у справі № 910/6201/24, від 27.07.2022 у справі №904/7875/21, від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 28.09.2023 у справі № 916/2523/22, від 06.10.2023 у справі № 916/429/23, від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі № 906/621/17, від 23.10.2019 у справі № 911/1924/18. У зв`язку з чим просить передати справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для вирішення питання щодо відступу від таких правових висновків.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
За змістом вказаної норми касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частину статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19.
Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено наступне: «…з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання».
Основним завданням Верховного Суду є забезпечення сталості та єдності судової практики. Тому, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема:
1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції);
2) ухвалення рішення Конституційним Судом України;
3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права;
4) винесення рішення Європейського суду з прав людини висновки якого мають бути враховані національними судами;
5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду повинні бути ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Разом із тим колегія суддів не вважає, а скаржником не доведено, що відповідні висновки, викладені у постановах від 10.10.2025 у справі № 910/6201/24, від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 28.09.2023 у справі № 916/2523/22, від 06.10.2023 у справі № 916/429/23, від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 06.10.2023 у справі № 916/429/23, від 10.10.2025 у справі № 910/6201/24, від 10.10.2025 у справі № 910/6201/24, від 27.07.2022 у справі № 904/7875/21, від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 28.09.2023 у справі № 916/2523/22, від 06.10.2023 у справі № 916/429/23, від 10.04.2018 у справі № 927/291/17, від 17.04.2018 у справі № 906/621/17, від 23.10.2019 у справі № 911/1924/18, є помилковими, неефективними чи застосований у рішеннях підхід очевидно застарів внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. 
Обґрунтованість зазначеного підходу підтверджується єдністю та сталістю правозастосовної практики суду касаційної інстанції, який протягом тривалого часу послідовно й незмінно застосовує цю правову позицію, забезпечуючи принцип правової визначеності.
Таким чином, зазначена заявником у касаційній скарзі підстава щодо необхідності відступу від правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах (перелік наведено скаржником у тексті скарги та продубльовано у пункті 4.2 цієї постанови), не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
Із наведених підстав Суд також вважає безпідставним клопотання скаржника про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Інші аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин.
Суд акцентує увагу на тому, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд згідно з частиною третьою статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
Зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватися не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73 - 80, 86, 300 ГПК України.
Ураховуючи наведене у цій постанові крізь призму встановлених обставин справи та мотивів, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень, з огляду на межі касаційного оскарження колегія суддів дійшла висновку, що підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження.
Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, в тій частині, яка узгоджується з вказаними вище міркуваннями Верховного Суду, наведеними у цій постанові.
Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного й обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicata можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.
Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
6.2. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.3. Враховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
7. Розподіл судових витрат
7.1. З огляду на висновок Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 у справі № 910/6201/24 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ