Справа 556/2238/26  
Номер провадження 3/556/1207/2026 

П ОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2026 року Суддя Володимирецького районного суду Рівненської області, Л.О.Котик, розглянувши матеріали, що надійшли від Вараського РВП ГУНП в Рівненській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , не працює, - 
За ч.1 ст.184 КУпАП,
в с т а н о в и в:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 469439 від 15.07.2026 року 08.07.2026 р. о 15:36 в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 спільно з дружиною ОСОБА_2 був відсутній за місцем проживання, залишив малолітніх дітей без нагляду дорослих, своїми діями ухилився від виконання покладених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, виховання своїх малолітніх дітей, старшій дитині, що перебувала в будинку було 13 років, чим вчинив правопорушення передбачене частиною 1 ст. 184 КУпАП
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Мудрака О.С. надійшло клопотання про закриття адімністративного провадження щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП на підставі п. ст. 247 КУпАП в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
07.09.2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мудрак О.С. надіслав заяву про розгляд справи у відсутності ОСОБА_1 та захисника.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, клопотання адвоката Мудрака О.С., проаналізувавши докази, суд вважає, що в діях  ОСОБА_1  відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, виходячи з наступного.
Як зазначає захисник у письмовому клопотанні, відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення обов`язково має бути зазначена суть адміністративного правопорушення. Суть правопорушення є конкретним викладом обставин справи, де зазначається, які саме дії або бездіяльність вчинила особа, які правила порушила та які наслідки це спричинило. Органом поліції у надісланому протоколі взагалі не викладено суть правопорушення, а лише формально переписано загальний текст диспозиції ст. 184 ч. 1 КУпАП, а ініціатором складання протоколу не вказано жодних конкретних дій чи фактів з боку ОСОБА_1 , які свідчили б про невиконання батьківських обов`язків. 
Диспозиція ст. 184 ч. 1 КУпАП передбачає відповідальність за ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей. Перелік обов`язків батьків чітко визначений статтею 150 Сімейного кодексу України. Жодна норма чинного законодавства України не містить заборони залишати малолітню дитину віком 13 років саму вдома на нетривалий час, як і не встановлює обов`язку безперервного (щохвилинного) фізичного контролю за дітьми такого віку з боку батьків. Дитина у віці 13 років володіє достатнім рівнем самостійності, базовими навичками самообслуговування та безпечної поведінки в побуті.
У матеріалах справи містяться рапорти двох капітанів поліції - начальника СКОЗ Вараського РВП Юрія Куприянчика та ПОГ СВГ Вараського РВП Сергія Булана від 08.07.2026 року, в яких посадові особи офіційно зафіксували результати перевірки та спілкування з 13-річним сином ОСОБА_1 , який: чітко знав, де перебувають батьки, та повідомив, що вони «поїхали в місто», що свідчить про те, що діти були попереджені, а ситуація була контрольованою; підтвердив, що він «самостійно доглядає менших братів та сестер», що вказує на його самостійність та високий рівень вихованості. Таким чином, сама ж поліція задокументувала, що діти перебували у повній безпеці, у звичних, належних та чистих побутових умовах, а будь-якої загрози їхньому життю чи здоров`ю не було. 
У зазначений у протоколі час ОСОБА_1 разом із дружиною був відсутній виключно з поважних причин у м. Вараш. Перед від`їздом ними було повністю забезпечено безпеку дітей: вони перебували у незачиненому приміщенні, були забезпечені продуктами харчування, питною водою та необхідними побутовими умовами. З дітьми підтримувався постійний мобільний зв`язок. Крім того, у будинку, на другому поверсі, з меньшою дитиною була баба. Працівником поліції у протоколі зафіксовано лише сам факт тимчасової фізичної відсутності батьків вдома. Жодних негативних наслідків (шкоди здоров`ю чи майну дітей, порушень громадського порядку тощо) або фактів створення реальної загрози життю та здоров`ю дітей не виявлено та не зафіксовано. Разовий факт перебування 13-річної дитини вдома разом із молодшими дітьми не може свідчити про умисне «ухилення батьків від виховання». 
З долучених захисником доказів до матеріалів справи - письмового пояснення ОСОБА_3 , мами ОСОБА_1 , від 28.08.2026 року, вбачається що вона проживає за адресою в АДРЕСА_1 , 08.07.2026 року доглядала дітей ОСОБА_1 з 08:00 год ранку. Таким чином, неповнолітні діти не були самі вдома без нагляду дорослих.
Досліджений судом відеозапис наданий до матеріалів справи відносно ОСОБА_1 не відтворюється і не може бути належним доказом по справі.
Суд зазначає, що в законодавстві немає єдиного чіткого законодавчого визначення терміну «ухилення від виконання батьківських обов`язків» у вигляді однієї статті чи дефініції. Натомість зміст цього поняття розкривається через офіційні роз`яснення Верховного Суду, зокрема у п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Між тим, родина ОСОБА_1 є благополучною, діти оточені турботою, навчаються, забезпечені всім необхідним, на обліках у Службі у справах дітей чи органах поліції не перебувають. Доказів протилежного суду не надано.
Зважаючи на викладене, суд зобов`язаний розглядати справу лише в межах тверджень про вчинення адміністративного правопорушення, вказаних стосовно особи у протоколі про адміністративне правопорушення та не має права встановлювати обставини, які виходять за межі таких тверджень та звинувачують особу у вчиненні дій, які конкретно не викладені в ньому.
Жодних об`єктивних даних щодо ухилення ОСОБА_1  від виконання своїх батьківських обов`язків не встановлено. А зазначена у протоколі подія у розумінні ч.1 ст. 184 КУпАП не може розцінюватися як таке ухилення.
Так, відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 184 ч.1 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Також, стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особа, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Склад адміністративного правопорушення - це встановлена адміністративним законодавством сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Цими ознаками є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона і відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу адміністративного правопорушення в цілому.
За правилом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Відповідно до ст. 8 ЗУ « Про дитинство» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Статтею 35 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що особи, винні у порушенні вимог законодавства про охорону дитинства, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законів України.
Диспозиція ч. 1 ст. 184 КУпАП передбачає відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.
З огляду на те, що ч.1 ст. 184 КУпАП, порушення якої ставиться в провину ОСОБА_1 , є бланкетною, то при розгляді цієї справи необхідно з`ясувати серед іншого, чи порушила норму спеціального закону особа, якщо так, то яку і в чому полягає суть цих порушень, із відповідним закріпленням вказаних норм, як в протоколі про адміністративне правопорушення, так і в постанові суду.
Відповідно до п. 9 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом МВС України від 06.11.2015 року №1376, зазначаються, зокрема: у графі «дата, час, місце вчинення і суть учиненого адміністративного правопорушення» суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складено протокол, з конкретизацією суті порушення.
Водночас, в порушення вимог ст. 256 КУпАП в протоколі про адміністративне правопорушення не вказано, в яких саме діях (бездіяльності) ОСОБА_1 вбачається неналежне виконання ним батьківських обов`язків щодо дитини, не зазначена форма вини та наслідки, що настали саме у зв`язку з неналежним виконанням батьківських обов`язків, їхній причинний зв`язок, тобто суть правопорушення фактично не викладено, оскільки особою, якою складено протокол, зазначено лише загальні фрази щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, з яких неможливо встановити, в чому конкретно полягає ухилення від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_1   та в чому саме його вина.
Суд зауважує на те, що невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей мають містити систематичний та триваючий характер.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1   не належно займається вихованням своїх малолітніх дітей.
Враховуючи встановлені обставини, суд позбавлений можливості зробити беззаперечний висновок про вчинення ОСОБА_1   інкримінованого йому правопорушення, оскільки протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1  не містить ознак об`єктивної сторони даного правопорушення, зокрема, в чому саме полягає ухилення  ОСОБА_1   від виконання обов`язків щодо виховання дітей та яким чином було здійснено відповідне ухилення.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово посилався на те, що провадження у справах про адміністративні правопорушення, за гарантіями може прирівнюватися з кримінальним для цілей застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.39 рішення «Лучанінова проти України» від 09.09.2011 року (заява №16347/02), п.1 резолютивної частини рішення «Швидка проти України від 30.10.2014 року (заява №17888/12)), обґрунтовуючи їх, зокрема, як характером законодавчого положення, яке порушувалося (КУпАП), так і профілактичною та каральною метою стягнень, передбачених цим положенням.
Згідно п.2 ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.
Відповідно до положень п.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а тому покладення на суд обов`язків ініціювати збір доказів щодо доказу вини правопорушника суперечить принципам об`єктивності та неупередженості суду при розгляді справи.
Зазначене узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження вини  ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» (Malofeyevav. Russia, рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia , заява №926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), де ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що …суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом) .
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, а Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).
Суд вважає, що поза розумними сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як таких що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Таку ж позицію висловив Верховний суд в постанові Касаційного кримінального суду від 09 квітня 2020 року у справі № 761/43930/17, де зазначив, що поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння.
Рішенням Конституційного Суду України від 26.05.2015 №5-рп/2015 щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що у наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.
Враховуючи те, що судом не встановлено в діях  ОСОБА_1  складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, провадження в справі щодо нього підлягає закриттю.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
З огляду на вищевикладене, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1  підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, а саме у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, оскільки матеріали адміністративної справи не містять доказів, які б вказували на вчинення останнім даного правопорушення.
Керуючись ст.ст. 9, 184, 245, 247, 251, 252, 268, 272, 280, 283, 284 КУпАП, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.
Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Рівненського апеляційного суду через Володимирецький районний суд Рівненської області. 

Суддя: