Справа № 214/11158/25
2/214/868/26

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

08 липня 2026 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді – Ткаченка А.В.,
за участю секретаря судового засідання – Фастовець Ю.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Криворізької міської ради, про визначення часток у спільній сумісній власності, усунення від права спадкування за законом, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , Криворізької міської ради та просить суд визначити частки у двокімнатній квартирі загальною площею 44,72 кв.м. житловою площею 27,2 кв.м. по АДРЕСА_1 , визнавши за ним 1/3 частку квартири та за померлими ОСОБА_3 і ОСОБА_4 по 1/3 частці майна за кожним, усунувши ОСОБА_2 від права на спадкування за законом спадщини до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а також визнати за ним право власності на 1/3 частку вказаної квартири належну за життя ОСОБА_4 у порядку спадкування за законом та визнати за ним право власності на 1/3 частку вказаної квартири належну за життя ОСОБА_3 за набувальною давністю. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про належність на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 та позивачу на праві власності квартири АДРЕСА_2 , частки у якій не виділені, що позбавляє позивач можливості належним чином прийняти спадщину після смерті матері ОСОБА_4 . Окрім того померла ОСОБА_4 була особою похилого віку, часто хворіла та не могла себе обслуговувати, у зв`язку з чим потребувала постійної сторонньої допомоги, про що був також обізнаний відповідач ОСОБА_2 що проживав на території РФ, проте жодного разу не приїхав до матері і не мав жодного наміру надавати їй допомогу, у зв`язку з чим повинен бути усунутий від спадкування на підставі частини 5 статті 1224 ЦК України. Лише після смерті ОСОБА_4 відповідач приїхав до України з метою подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини за законом, спадщина була відкрита у Сьомій криворізькій державній нотаріальній конторі. Тому оскільки позивач також є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 , з метою прийняття спадщини після її смерті, змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Крім того, з 2008 року ОСОБА_2 взагалі не з`являється в Україні, не приймає участі та розпорядженні спадковим майном, щ також порушує інтереси позивача. Зазначено, що з дня смерті ОСОБА_3 пройшло вже більше ніж 31 рік, спадщина після його смерті не відкривалась, жодна особа не заявила свої права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , мати позивача ОСОБА_4 до моменту своєї смерті піклувалась про частку ОСОБА_3 та позивач продовжує піклуватись, а тому наявні підстави для визнання права власності на частку у спірній квартирі, належну за життя ОСОБА_3 , за набувальною давністю, оскільки позивач більше 10 років безперервно володіє та продовжує володіти таким нерухомим майном. 
Ухвалою суду від 12 грудня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 21 січня 2026 року закрито підготовчепровадження усправі, призначено справу до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.
У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України.
Представник позивача адвокат Сергієнко Д.М. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає.
Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача Криворізької міської ради причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов до суду не подали.
Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України,суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, на підставі свідоцтва про право власності серії С-229 від 02 липня 1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому згідно з розпорядженням № С-392 від 04 травня 1993 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 належала квартира з адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-13 – копія свідоцтва).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 (а.с. 12 – копія свідоцтва).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (а.с. 11 зворот – копія свідоцтва).
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року у справі № 214/4100/15-ц встановлено факт належності ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого 02.07.1993 управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому на підставі розпорядження від 04.05.1993 № С-392 (а.с. 23-24 – копія рішення).
Згідно копії спадкової справи, заведеної державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , до нотаріусаіз заявою про прийняття спадщинизвернувся15 травня 2008 року син померлої ОСОБА_2 (а.с. 54 – копія заяви).
Позивач ОСОБА_1 з відомостями КП «Житлово-експлуатаційна організація № 35» був зареєстрований за місцем відкриття спадщини з 05.11.1995 до 09.08.2011. а отже в силу частини 3 статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері, оскільки не заявив відмову від неї.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).
Щодо вимоги про визначення часток у спільній сумісній власності. 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно статті 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частини 1-3 статті 372 ЦК України).
Пунктом 12 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 роз`яснено, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.
Розглядаючи спори, пов`язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. 
Разом з тим, Верховний Суд неодноразово в своїх рішеннях зазначав, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положеньстатті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування(постанови від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження№ 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження№ 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження№ 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження№ 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження№ 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження№ 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження№ 61-9410св19), 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) 28 липня 2021 року у справі № 346/5216/18 (провадження № 61-3050св21), 28 липня 2021 року у справі № 148/2418/15 (провадження № 61-5860св21).
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.
Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
Ураховуючи викладені висновки Верховного Суду, вимоги в частині визнання розміру часток у тому числі й за померлими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про усунення від права спадкування за законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2026 року у справі № 523/5419/24.
У постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц наголошено, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному настанні указаних обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності (постанова Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц).
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Судувід 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц)
Позбавлення особи права на спадкування – це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 289/1965/16-ц, від 29 грудня 2025 року у справі № 195/2005/23від 29 січня 2026 року у справі № 523/5419/24, від 10 лютого 2026 року у справі № 462/5597/23).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
У судовому засіданні належними та допустимими доказами позивач ОСОБА_1 не довів перебування спадкодавця ОСОБА_4 у безпорадному стані та її постійну потребу у допомозі саме від відповідача ОСОБА_2 , а також ухилення відповідача ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю при можливості її надання, винної поведінки відповідача (зокрема, відмови від надання допомоги матері), що входить до сукупності обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , що також узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2026 року у справі № 755/3460/24 (провадження № 61-2240св26). А отже вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про визнання прав власності за набувальною давністю.
Набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, а також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21, від 16 квітня 2025 року у справі № 461/5075/23.
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017, від 04 квітня 2024 року у справі № 404/4939/22, від 29 травня 2025 року у справі № 127/38548/23, від 26 січня 2026 року у справі № 686/20921/22 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Так, спірна квартира належала ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 а підставі свідоцтва про право власності серії С-229 від 02 липня 1993 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а отже з цієї дати відкрилась спадщина після його смерті на частку нерухомого майна.
1 січня 2004 року в Україні набув чинності Цивільний кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року, який дещо по-новому порівняно з Цивільним кодексом України 1963 року регламентує правила спадкування.
Однак, відповідно до п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року.
Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року.
За таких обставин підлягають застосуванню положення ЦК УРСР.
Відповідно до статті 529 ЦК України, спадкоємцями першої черги є діти померлого (у тому числі усиновлені або народженні після його смерті);дружина померлого;батьки (усиновителі) померлого.
Згідно статті 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
У матеріалах справи відсутні відомості щодо сімейних стосунків між померлими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (перебування у зареєстрованому шлюбі, фактичне проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тощо), однак у матеріалах справи наявна довідка про зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 за місцем відкриття спадщини ( з 15.02.1990 по ІНФОРМАЦІЯ_4 ), що за наявності підстав, передбачених статтею 529 ЦК УРСР, суд може свідчити про фактичне прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , та виключає можливість визнання права власності на належну ОСОБА_3 частку квартири за набувальною давністю.
Доказів на спростування зазначеного учасниками процесу в судовому засіданні не надано, з`ясувати вказані обставини суд позбавлений у зв`язку з неявкою сторони позивача.
Указані позивачем у тексті позовної заяви обставини самі по собі не можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на таке майно, оскільки за набувальною давністю можна набути право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, а позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях.
Тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про визнання права власності за позивачем на частку квартири.
Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Як зазначалося вище, на підставі свідоцтва про право власності серії С-229 від 02 липня 1993 року, квартира з адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 належала (а.с. 12-13 – копія свідоцтва), тобто фактично кожному з них належало по 1/3 частці нерухомого майна.
До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , звернувся син померлої відповідач у справі ОСОБА_2 , інший син померлої, позивач у справі ОСОБА_1 , в силу частини 3 статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері, а отже спадщина ділиться між ними двома.
За умови фактичного прийняття частки ОСОБА_3 на підставі ст. 549 ЦК УРСР, ОСОБА_4 за життя належало 2/3 частки спірної квартири (1/3 частка у порядку спадкування + 1/3 частка на праві власності).
Тому беручи до уваги розмір спадкової маси після смерті ОСОБА_4 , наявність двох спадкоємців першої черги за законом, частки у спадщині яких є рівними, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на 1/3 частку квартири. 
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Згідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Оскільки вимога про відшкодування витрат позивачем не заявлялась, вони покладаються на нього.
Керуючись ст..ст. 10, 12,13, 81, 141, 263, 265ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення часток у спільній сумісній власності, усунення від права спадкування за законом, визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частку квартири за набувальною давністю – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири загальною площею 44,72 кв.м., житловою площею 27,2кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 – у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовити у задоволенні іншої частини вимог.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про сторін:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою:  АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП суду невідомий, останнє відоме місце проживання зареєстровано за адресою:  АДРЕСА_3 .
Відповідач Криворізька міська рада, код ЄДРПОУ 33874388, місцезнаходження за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, м. Кривий Ріг, пл.. Молодіжна,1.
Повне рішення складено 08.07.2026.

Суддя         А.В. Ткаченко