Єдиний унікальний номер 142/136/26
Номер провадження 2/142/309/26

РІШЕННЯ
іменем України
30 липня 2026 року с-ще Піщанка

Піщанський районний суд Вінницької області 
В складі:
Головуючого судді Нестерука В.В., 
за участю секретаря судового засідання Яворської О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Піщанка Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін 
цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором -
ВСТАНОВИВ:
19 лютого 2026 року до Піщанського районного суду Вінницької області через підсистему "Електронний суд" надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 (Адреса: АДРЕСА_1 ,; ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код за ЄДРПОУ: 37356833, МФО 305299, р/р НОМЕР_2 ) заборгованість за Кредитним договором № 19.04.2025-100000285 від 19.04.2025 року у розмірі 13609.68 гривень; судові витрати покласти на Відповідача.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що Товариство з обмеженою Відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 19.04.2025 року уклали Кредитний договір (оферти) № 19.04.2025100000285. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі - 16265 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 19.04.2025, на строк, вказаний в заявці. Відповідно до умов Договору заявка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою Позичальник ознайомився під час укладення кредитного договору. Позичальник ОСОБА_1 , використовуючи електронний підпис одноразовим ідентифікатором, 19.04.2025 року підписала Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 16265 грн., а отже акцептовано умови Договору. Кожна сторінка договору була підписана вищезазначеним ідентифікатором. Таким чином, вказаний договір підписано електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Відповідно до умов кредитного договору № 19.04.2025-100000285 від 19.04.2025 року Позичальнику надається Кредит на наступних умовах: дата надання/видачі кредиту - 08/03/2025; сума Кредиту: 18000 грн. 00 коп., строк, на який надається Кредит - 98 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту - 13.06.2025;, продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування та строку виплати кредиту передбачена, продовження (лонгація, пролонгація) строку договору не передбачена, процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит, розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку, комісія, пов`язана з наданням Кредиту - 15% від суми Кредиту та дорівнює 2700 грн. 00 коп., яка нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Договором не передбачено змін в умовах надання фінансової послуги, щодо якої укладено договір, крім продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування та строку виплати кредиту у порядку, передбаченому договором. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0.86% (денна процентна ставка) = (15163.5 / 18000)/ 98 ? 100%. Неустойка складає 180 грн. 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Розмір процентів відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України становить 365 % річних, які нараховуються від простроченої Позичальником суми (база розрахунку). Максимальний розмір процентів відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України встановлюється законом. Як зазначено в п. 3.2. Договору Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Позичальник зобов`язується не використовувати Кредит для участі в азартних іграх та не перераховувати Кредит на рахунки організаторів азартних ігор. Згідно з п. 4.1 Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання Позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача НОМЕР_3. Виходячи з положень п. 4.3 Договору Днем надання Кредиту вважається: списання відповідної суми коштів з рахунку Кредитодавця, а днем погашення Кредиту/сплати платежу - день надходження коштів у касу Кредитодавця готівкою або зарахування на поточний рахунок Кредитодавця, що підтверджується випискою з поточного рахунку Кредитодавця. У випадку, якщо дата ініціювання платіжної операції з надання Кредиту не співпадає з датою завершення цієї платіжної операції з надання Кредиту, днем/датою надання Кредиту є дата ініціювання цієї платіжної операції, якщо платіжна операція була завершена (навіть у випадку її завершення в пізнішу дату). Відповідно до п. 6.1 Договору Позичальник зобов`язується використати Кредит на зазначені в Договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України, і забезпечити своєчасне повернення Кредиту та Процентів шляхом внесення в касу Кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок Кредитодавця в такі терміни: а)повернення кредиту, сплата Процентів, Комісій - у терміни та строки, вказані у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) неустойки, яка може бути нарахована Кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим Договором, - негайно, з моменту пред`явлення Кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій. Відповідно до Договору від 19.04.2025 та квитанції про перерахунок коштів Кредитором надано Позичальнику кредит у розмірі 16265 грн., ОСОБА_1 19.04.2025 отримав кредитні кошти у розмірі 16265 грн. Отже, позивач констатує факт, що Товариство з Обмеженою Відповідальністю «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконало належним чином та в повному обсязі. В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 13609.68 грн., що складається з: тіла кредиту - 0 грн., процентів - 8404.88 грн., неустойки - 5204.80 грн. Відповідачем у справі були здійснені заходи, спрямовані на визнання боргу, а саме: проведена часткова сплата по вищезазначеному кредитному договору на суму 500 грн. від 16.05.2025 року, на суму 300 грн. від 26.05.2025 року, на суму 500 грн. від 31.05.2025 року, на суму 1300 грн. від 06.06.2025 року, на суму 400 грн. від 09.06.2025 року, на суму 5000 грн. від 17.06.2025 року, на суму 2500 грн. від 17.07.2025 року, на суму 2750 грн. від 31.07.2025 року, на суму 1750 грн. від 16.09.2025 року, на суму 1000 грн. від 21.10.2025 року, на суму 970 грн. від 12.11.2025 року. На підставі вищевикладеного, просить заборгованість за вказаним договором стягнути з відповідача на користь позивача. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 лютого 2026 року дану позовну заяву було передано для розгляду судді Нестеруку В.В.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, судом 19 лютого 2026 року було направлено запит до Студенянської сільської ради Вінницької області щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 
03 березня 2026 року на адресу суду від Студенянської сільської ради Вінницької області надійшла відповідь за вих. № 02-10/154 від 27 лютого 2026 року, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована в АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 03 березня 2026 року в даній справі було відкрито провадження та вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання на 16 годину 00 хвилин 01 квітня 2026 року.
25 березня 2026 року на адресу суду від відповідача по справі ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву в якому вона просила у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 19.04.2025-100000285 від 19 квітня 2025 року відмовити повністю. У разі якщо суд дійде висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, відповідач просила відмовити у стягненні неустойки у розмірі 5 204,80 грн як такої, що, на її думку, не підлягає стягненню відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також відмовити у стягненні тієї частини процентів, яка, на думку відповідача, нарахована поза межами погодженого сторонами строку кредитування та не підтверджена належним і зрозумілим розрахунком. Крім того, відповідач просила застосувати позовну давність до тієї частини позовних вимог, щодо якої судом буде встановлено її сплив. Також відповідач просила витребувати у позивача повний пакет електронних документів, на які він посилається як на підставу позову, а саме: заявку, оферту, акцепт, паспорт споживчого кредиту, інформаційне повідомлення, додатковий договір від 19 квітня 2025 року та метадані зазначених документів; належні технічні докази надсилання одноразових ідентифікаторів Е531, А531 та К919 із зазначенням дати, часу, номера телефону одержувача, змісту повідомлень та підтвердження їх доставки; належний доказ, на який позивач посилається як на квитанцію про видачу коштів від 19 квітня 2025 року на суму 16 265 грн; повний покроковий розрахунок процентів у сумі 8 404,88 грн із зазначенням дати, періоду, бази нарахування, ставки, формули та правової підстави кожного нарахування; повну історію зарахування всіх платежів відповідача із розподілом кожного платежу відповідно до статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», а також оригінали або належним чином засвідчені примірники письмових доказів, копії яких подані до суду та на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. 
У поданому відзиві позивач позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що вони не підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, а також є внутрішньо суперечливими. На обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначила, що відповідно до принципу змагальності сторін та положень статей 12, 13, 76-81, 89 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести існування кредитних правовідносин, зміст укладеного правочину, факт надання кредитних коштів, правильність розрахунку заборгованості, правомірність нарахування процентів та неустойки, а також належне врахування усіх здійснених нею платежів. На її думку, надані позивачем докази не підтверджують зазначених обставин. Відповідач вказувала, що позовна заява містить істотні суперечності щодо підстав позову, оскільки позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором № 19.04.2025-100000285 від 19 квітня 2025 року, зазначаючи про надання кредитних коштів у сумі 16 265 грн, тоді як додані до позову документи, зокрема кредитний договір, паспорт споживчого кредиту та лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення», підтверджують укладення між сторонами 08 березня 2025 року кредитного договору № 08.03.2025-100001057, за яким відповідачу було надано кредит у сумі 18000 грн із кінцевим строком повернення 13 червня 2025 року. Крім того, додана до позову пропозиція про укладення додаткового договору від 19 квітня 2025 року, на думку відповідача, свідчить про те, що вона стосується саме кредитного договору від 08 березня 2025 року та передбачає лише продовження строку кредитування, а не укладення нового кредитного договору. З огляду на наведене відповідач зазначала, що позивач не пояснив, яким чином між собою співвідносяться кредитний договір від 08 березня 2025 року та договір від 19 квітня 2025 року, який саме договір є підставою заявлених позовних вимог, з якого правочину виникла заявлена до стягнення заборгованість та яким чином сформовано суму кредиту 16265 грн, тоді як документально підтверджено перерахування відповідачу 18000 грн.
Також відповідач заперечувала проти стягнення неустойки у розмірі 5204,80 грн, посилаючись на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплачувати неустойку за прострочення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. На думку відповідача, оскільки спірний кредитний договір укладений під час дії воєнного стану, заявлена до стягнення неустойка не підлягає стягненню. Крім того, відповідач зазначала, що позивач безпідставно просить стягнути проценти у розмірі 8404,88 грн, оскільки згідно з наданим позивачем розрахунком вони нараховані за період з 08 березня 2025 року по 04 листопада 2025 року, тоді як строк кредитування відповідно до первісного договору закінчився 13 червня 2025 року, а за додатковим договором був продовжений лише до 28 червня 2025 року. Відповідач вказувала, що після закінчення погодженого сторонами строку кредитування кредитодавець не мав права нараховувати договірні проценти за користування кредитом, посилаючись при цьому на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Також відповідач зазначала, що поданий позивачем розрахунок заборгованості не містить повної розшифровки нарахування процентів, не дає можливості перевірити правильність визначення бази нарахування, застосованих процентних ставок, порядку зарахування здійснених платежів та формування заявленої до стягнення суми. Крім того, довідка-розрахунок, на яку посилається позивач, складена щодо кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08 березня 2025 року, а не щодо кредитного договору № 19.04.2025-100000285, який зазначений як підстава позову. Відповідач також вказувала, що позивач неправомірно застосував положення статті 534 ЦК України щодо черговості погашення платежів, тоді як до спірних правовідносин підлягає застосуванню спеціальна норма - стаття 19 Закону України «Про споживче кредитування», яка визначає іншу черговість зарахування платежів. На її думку, позивач не довів, що всі здійснені відповідачем платежі були розподілені саме у порядку, передбаченому зазначеним Законом. На підтвердження своїх заперечень відповідач надала копії платіжних документів АТ КБ «ПриватБанк», які, на її думку, підтверджують здійснення нею платежів на загальну суму 25 064,46 грн, що, на її переконання, свідчить про необхідність перевірки правильності розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Крім того, відповідач зазначала, що посилання позивача на пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо продовження строків позовної давності є безпідставним, оскільки зазначена норма була виключена Законом України № 4434-IX від 14 травня 2025 року, який набрав чинності 04 вересня 2025 року. При цьому відповідач просила суд у разі встановлення спливу позовної давності щодо будь-якої частини заявлених вимог застосувати наслідки її спливу. З огляду на викладене відповідач вважала, що позивач не довів належними та допустимими доказами підстави позову, розмір заявленої до стягнення заборгованості, правомірність нарахування процентів і неустойки та правильність здійсненого розрахунку, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позову.
01 квітня 2026 року дану цивільну справу було знято з розгляду до 08 години 30 хвилин 01 травня 2026 року у зв`язку із оголошенням в регіоні повітряної тривоги.
Ухвалою суду від 01 травня 2026 року в судовому засіданні в даній цивільній справі було оголошено перерву до 08 години 00 хвилин 02 червня 2026 року, клопотання відповідача ОСОБА_1 про витребування доказів, задоволено, витребувано упозивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" оригінали електронних доказів - заявку, оферту, акцепт, паспорт споживчого кредиту, інформаційне повідомлення, кредитний договір № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 р. та додатковий договір № 19.04.2025-100000285 від 19.04.2025 року, а також метадані цих документів, належні технічні докази надсилання одноразових ідентифікаторів E531, A531, K919, зокрема дату, час, номер телефону одержувача, зміст повідомлення та підтвердження доставки, а також доказу, на який позивач посилається як на квитанцію про видачу коштів від 19.04.2025 на суму 16265 грн., та повний покроковий розрахунок 8404,88 грн процентів із зазначенням дати, періоду, бази нарахування, ставки, формули та правової підстави кожного нарахування, та повну історію зарахування всіх платежів відповідача.
27 травня 2026 року на адресу суду від представника позивача ТОВ "Споживчий центр", що діє на підставі довіреності Лисенко О.С. надійшла заява про виконання ухвали суду, в якій представник зазначив, що кредитний договір між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 був укладений відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі шляхом направлення кредитодавцем пропозиції (оферти), подання відповідачем заявки на отримання кредиту та прийняття ним пропозиції шляхом направлення акцепту, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Представник позивача зазначив, що такий договір відповідно до положень статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а кожний примірник електронного документа, підписаний у встановленому законом порядку, є його оригіналом. Представник позивача вказав, що між сторонами було укладено кредитний договір № 08.03.2025-100001057 від 08 березня 2025 року шляхом ознайомлення відповідача з пропозицією про укладення кредитного договору, подання ним заявки та направлення відповіді про прийняття пропозиції (акцепту). При цьому зазначив, що документи з боку кредитодавця були підписані електронним підписом, а з боку відповідача - електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який надсилався у вигляді SMS-повідомлення на зазначений відповідачем номер телефону. На думку представника позивача, укладення договору було неможливим без попередньої реєстрації відповідача в інформаційно-комунікаційній системі товариства, входу до особистого кабінету із використанням логіна та пароля, а також отримання одноразового ідентифікатора для підтвердження волевиявлення щодо укладення договору. На підтвердження правомірності укладення кредитного договору в електронній формі представник позивача послався на положення Закону України «Про електронну комерцію», Цивільного процесуального кодексу України, а також на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі № 234/7297/20 та від 09 лютого 2023 року у справі № 640/7029/19, вважаючи, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, а відповідач не спростував факту його укладення належними та допустимими доказами. Представник позивача також повідомив, що на виконання ухвали суду до заяви долучено оригінал кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08 березня 2025 року, укладеного між сторонами, файл «Log File», який містить хронологію дій учасників електронної комерції під час укладення договору, а також довідку ТОВ «СМ Універсал» про направлення та доставку одноразових ідентифікаторів, використаних для підписання кредитного договору та додаткового договору. Крім того, представник позивача зазначив, що у первісній позовній заяві були допущені окремі неточності, які, на його думку, унеможливлюють повний та всебічний розгляд справи, у зв`язку з чим повідомив про намір подати до суду уточнену позовну заяву. Щодо розрахунку заявленої до стягнення заборгованості представник позивача зазначив, що на виконання вимог ухвали суду подано належний детальний розрахунок заборгованості, оформлений окремим додатком до позовної заяви як зведений обліковий документ відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Також представник позивача звернувся до суду з клопотанням про витребування від АТ КБ «ПриватБанк» інформації, що становить банківську таємницю, а саме: відомостей щодо емітування банківської картки № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 та інформації про рух коштів по зазначеному рахунку за період з 08 березня 2025 року та протягом наступних п`яти днів. Зазначене клопотання мотивоване тим, що кредитні кошти були перераховані відповідачу шляхом інтернет-еквайрингу, а тому лише банк, який обслуговує рахунок відповідача, може підтвердити факт їх надходження, тоді як позивач самостійно отримати таку інформацію не має можливості, оскільки вона є банківською таємницею. Обґрунтовуючи зазначене клопотання, представник позивача послався на положення статей 12, 81, 84 ЦПК України, статей 20, 21 Закону України «Про інформацію», статті 1076 ЦК України, статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про платіжні послуги», а також практику Європейського суду з прав людини щодо забезпечення принципів змагальності сторін та рівності процесуальних можливостей. При цьому представник позивача зазначив, що відповідач, заперечуючи факт отримання кредитних коштів, не подав належних доказів на підтвердження своїх доводів, зокрема не надав виписки щодо руху коштів за належними йому банківськими рахунками. З огляду на викладене представник позивача просив визнати вимоги ухвали суду виконаними та витребувати від АТ КБ «ПриватБанк» відомості щодо емітування банківської картки № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 , а також інформацію про рух коштів по зазначеному рахунку за період з 08 березня 2025 року та протягом наступних п`яти календарних днів.
02 червня 2026 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_1 надійшли заперечення на письмові пояснення щодо доказів, поданих позивачем на виконання ухвали суду. У поданих запереченнях відповідач зазначила, що на виконання ухвали суду про витребування доказів позивачем подано копії кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08 березня 2025 року, додаткових договорів від 19 квітня 2025 року та 17 червня 2025 року, паспорти споживчого кредиту, розрахунки заборгованості, лог-файли інформаційно-телекомунікаційної системи, довідки телекомунікаційного провайдера ТОВ «СМ УНІВЕРСАЛ» щодо направлення одноразових ідентифікаторів (SMS-повідомлень), а також заяву про виконання ухвали суду. Посилаючись на положення статей 43, 83 ЦПК України, відповідач зазначила, що надані позивачем документи підлягають оцінці судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, а їх комплексний правовий, математичний, хронологічний та логічний аналіз, на її думку, свідчить про істотні суперечності між обставинами, викладеними у позовній заяві, та фактичними даними, що містяться у поданих самим позивачем доказах. Відповідач стверджувала, що подані позивачем докази не підтверджують правомірність заявлених вимог про стягнення процентів та неустойки, а навпаки свідчать про порушення позивачем умов укладених між сторонами договорів, оскільки останній не врахував положення додаткових договорів, продовжував застосовувати, на її думку, неправомірну процентну ставку, не дотримався встановленої законом черговості зарахування платежів та не врахував у повному обсязі здійснені відповідачем платежі. Відповідач зазначила, що однією з необхідних умов доведення заявлених позовних вимог є встановлення конкретного правочину, на підставі якого виникли кредитні правовідносини, а також підтвердження факту фактичного надання кредитних коштів позичальнику відповідно до вимог статті 1054 ЦК України. За твердженням відповідача, позивач у позовній заяві посилається на укладення між сторонами кредитного договору від 19 квітня 2025 року № 19.04.2025-100000285 та видачу за ним кредитних коштів у сумі 16265 грн, зазначаючи, що саме цей договір є підставою виникнення спірної заборгованості. Разом із тим відповідач зазначила, що надані самим позивачем  офіційного листа-довідки вих. №1-1002 від 10.02.2026 року, наданого ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (оператор платіжного сервісу iPay.ua, який діє на підставі договору з Позивачем № ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024), фактичне перерахування кредитних коштів на банківську картку Відповідача № НОМЕР_3 відбулося виключно 08.03.2025 року о 12:13:19. Сума переказу становила 18 000,00 грн, а призначення платежу було чітко ідентифіковано платіжною системою як «Видача за договором кредиту № 08.03.2025-100001057». Відповідач також зазначила, що паспорт споживчого кредиту, заявка на отримання кредиту та лог-файли інформаційно-телекомунікаційної системи, подані позивачем, також підтверджують, що кредитний договір був укладений саме 08 березня 2025 року, а сума кредиту становила 18000 грн, при цьому лог-файли містять відомості про проходження процедури ідентифікації, направлення оферти та підписання акцепту одноразовим ідентифікатором саме 08 березня 2025 року. Відповідач звертала увагу суду на те, що наведені докази, на її думку, свідчать про невідповідність викладених у позові обставин фактичним даним, оскільки у позові зазначено іншу дату укладення договору, інший номер кредитного договору, іншу суму кредиту та іншу дату фактичного перерахування коштів. Таким чином, первісним та єдиним фактом фактичного надання кредитних коштів є транзакція від 08.03.2025 року, відповідно до якої Відповідач отримав кредитні кошти у сумі 18 000 грн. Будь-якої фактичної видачі кредитних коштів у розмірі 16 265 грн 19.04.2025 року не відбувалося. Відповідач зазначає, що документ від 19.04.2025 року не є первісним кредитним договором, а є Додатковим договором до кредитного договору від 08.03.2025 року, що прямо підтверджується змістом пропозиції (оферти) від 19.04.2025 року. На думку Відповідача, зазначення Позивачем у позовній заяві суми 16 265 грн як суми нібито виданого 19.04.2025 року кредиту не відповідає фактичним обставинам справи. Походження цієї суми підтверджується власним розрахунком заборгованості Позивача за кредитним договором № 08.03.2025-100001057. Так, із зазначеного розрахунку вбачається, що станом на початок квітня 2025 року основний борг становив 18000 грн. Водночас 08.04.2025 року та 10.04.2025 року Відповідач здійснив часткові погашення заборгованості, у зв`язку з чим після зарахування цих платежів розмір основної суми боргу зменшився. Станом на 11.04.2025 року та до моменту укладення Додаткового договору 19.04.2025 року залишок тіла кредиту становив 16264,70 грн. Отже, сума 16264,70 грн, яку Позивач у позовній заяві округлив до 16265 грн, не є сумою нового кредиту, а є виключно залишком непогашеної основної суми кредиту за первісним кредитним договором станом на дату укладення Додаткового договору. Відповідач вважає, що укладення Додаткового договору від 19.04.2025 року було реструктуризацією вже існуючої, частково погашеної заборгованості за кредитним договором від 08.03.2025 року, а не новим кредитним правовідношенням, у межах якого Відповідачу були повторно видані кредитні кошти. На думку Відповідача, побудова позовної заяви на твердженні про видачу 16265 грн. саме 19.04.2025 року спрямована на приховування історії здійснених Відповідачем платежів за березень-квітень 2025 року та подання залишку тіла первісного кредиту як нового кредиту. Відповідач зазначає, що відповідно до статті 1054 ЦК України доказів фактичного перерахування кредитних коштів у сумі 16265 грн 19.04.2025 року матеріали справи не містять, а тому позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на твердженні про видачу кредиту, яка фактично не відбулася. В обґрунтування своїх заперечень Відповідач посилався на те, що на виконання ухвали суду про витребування доказів Позивачем були надані довідки телекомунікаційного провайдера ТОВ «СМ УНІВЕРСАЛ» та лог-файли інформаційно-телекомунікаційної системи, які, на думку Відповідача, підтверджують факт підписання сторонами кредитного договору та додаткових договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. При цьому Відповідач зазначав, що не заперечує передбачений Законом України «Про електронну комерцію» порядок укладення електронних правочинів, визнає проходження ним ідентифікації за допомогою системи BankID та використання одноразових ідентифікаторів (SMS-кодів) для підписання відповідних договорів. На думку Відповідача, довідка ТОВ «СМ УНІВЕРСАЛ» № 2605/26-1 та відповідні лог-файли підтверджують, що 08.03.2025 року на його номер телефону було направлено одноразові ідентифікатори для підписання кредитного договору та паспорта споживчого кредиту, після чого ним було здійснено акцепт договору із використанням такого ідентифікатора. У зв`язку з цим Відповідач вважав, що зазначені докази підтверджують виникнення між сторонами кредитних правовідносин саме 08.03.2025 року та видачу кредиту в сумі 18000 грн. Крім того, Відповідач зазначав, що довідка ТОВ «СМ УНІВЕРСАЛ» № 2205/26-1 та лог-файли інформаційно-телекомунікаційної системи підтверджують доставлення 19.04.2025 року на його номер телефону одноразового ідентифікатора для підписання додаткового договору та подальше підписання ним цього договору шляхом акцепту із використанням відповідного одноразового ідентифікатора. При цьому Відповідач звертав увагу суду на те, що одноразовий ідентифікатор, зазначений у довідці провайдера, відповідає коду, зазначеному у самому додатковому договорі, що, на його думку, підтверджує належне волевиявлення сторін на його укладення. Посилаючись на наведені обставини, Відповідач стверджував, що саме Позивач наданими ним електронними доказами підтвердив факт укладення додаткового договору від 19.04.2025 року, а відтак визнав чинність його умов. За твердженням Відповідача, укладення зазначеного договору мало наслідком зміну умов первісного кредитного договору, зокрема щодо процентної ставки, строку користування кредитом, графіка та порядку виконання зобов`язань. У зв`язку з цим Відповідач вважав, що після набрання додатковим договором чинності Позивач був зобов`язаний здійснювати нарахування заборгованості виключно відповідно до його умов. Також Відповідач зазначав, що, надавши суду технічні докази укладення додаткового договору, Позивач підтвердив факт його підписання обома сторонами та, на думку Відповідача, не може одночасно посилатися на такі докази для підтвердження укладення договору і при цьому не враховувати його умови при визначенні розміру заборгованості. З цих підстав Відповідач вважав, що розрахунок заборгованості, поданий Позивачем, не відповідає умовам укладених між сторонами договорів, оскільки здійснений без урахування змінених умов кредитування, передбачених додатковим договором від 19.04.2025 року, а тому не може бути покладений в основу задоволення позовних вимог. У запереченнях вказано, що відповідно до умов первісного кредитного договору від 08.03.2025 року процентна ставка становила 1 % за кожен день користування кредитом. На думку Відповідача, при сумі кредиту 18 000 грн розмір щоденних процентів становив 180 грн, а після часткового погашення основної суми боргу до 16264,70 грн приблизно 162,65 грн за кожен день користування кредитом. Разом із тим Відповідач зазначає, що 19.04.2025 року між сторонами було укладено Додатковий договір, підписаний одноразовим ідентифікатором К919, відповідно до умов якого сторони погодили зміну істотних умов кредитного договору. Зокрема, строк кредитування було продовжено до 113 днів, кінцеву дату повернення кредиту визначено 28.06.2025 року, встановлено графік погашення заборгованості, який передбачав здійснення п`яти платежів по 4 737,65 грн кожен, а також змінено розмір процентної ставки, визначивши її на рівні 0,65 % за кожен день користування кредитом. Відповідач стверджує, що, незважаючи на укладення зазначеного Додаткового договору та погодження сторонами нової процентної ставки у розмірі 0,65 % на день, Позивач при здійсненні розрахунку заборгованості продовжив застосовувати первісну процентну ставку у розмірі 1 % на день. На підтвердження своїх доводів Відповідач посилається на поданий Позивачем розрахунок заборгованості, зазначаючи, що у колонці «Ставка, %» починаючи з 19.04.2025 року і до завершення розрахункового періоду зазначено значення «1.00». Крім того, у запереченнях зазначено, що Позивач здійснював щоденне нарахування процентів у розмірі 162,65 грн, що, на думку Відповідача, відповідає 1 % від залишку основної суми боргу 16264,70 грн, тоді як відповідно до умов Додаткового договору проценти повинні були нараховуватися у розмірі 105,72 грн на день, що становить 0,65 % від зазначеного залишку заборгованості. На думку Відповідача, застосування Позивачем процентної ставки у розмірі 1 % після укладення Додаткового договору від 19.04.2025 року призвело до безпідставного завищення суми нарахованих процентів. Також Відповідач посилається на положення частини першої статті 526 ЦК України та зазначає, що Позивач, всупереч умовам укладеного Додаткового договору, проігнорував погоджену сторонами зміну процентної ставки, а застосування ставки 1 % після 19.04.2025 року, на його думку, не має правового підґрунтя. У своїх запереченнях Відповідач зазначає, що ще одним проявом недобросовісної поведінки Позивача є порушення ним умов Додаткового договору, укладеного між сторонами 17.06.2025 року. Зазначає, що у зв`язку з фінансовими труднощами Позичальника сторони повторно змінили умови кредитних правовідносин та уклали Додатковий договір від 17.06.2025 року. Відповідач посилається на те, що відповідно до пункту 1 цього договору сторони погодили суму простроченої заборгованості у розмірі 17 821,15 грн, до складу якої входили сума основного боргу, проценти та комісія. При цьому сторони, за твердженням Відповідача, визначили, що зазначена сума заборгованості є фіксованою, не збільшується протягом строку дії Додаткового договору та на неї не нараховуються проценти. Крім того, Відповідач звертає увагу на положення пункту 3 Додаткового договору, відповідно до якого з дати його укладення Позичальник зобов`язаний сплатити лише ті проценти та комісію, які визначені пунктами 1 та 2 цього договору, а від сплати інших процентів він звільняється, при цьому Кредитодавець не повинен здійснювати їх нарахування. Також Відповідач зазначає, що пунктом 4 Додаткового договору сторони погодили новий графік платежів, відповідно до якого передбачалося здійснення платежів у визначені договором строки та розмірах, а саме: 17.06.2025 року - 5 000 грн, 15.07.2025 року - 5 250 грн, 12.08.2025 року - 5 250 грн, 09.09.2025 року - 5 250 грн, 07.10.2025 року - 5 250 грн, 08.03.2025 року - 1 579,68 грн. При цьому посилається на пункт 5 Додаткового договору, який, на його думку, передбачав умовне прощення боргу (неустойки) щодо останнього платежу за умови належного виконання попередніх платежів. На підставі наведених положень договору Відповідач стверджує, що, починаючи з 17.06.2025 року, будь-яке подальше нарахування процентів за користування кредитом та штрафних санкцій мало бути повністю припинене, оскільки сума заборгованості була остаточно зафіксована сторонами. Разом із цим Відповідач зазначає, що з наданого Позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що після 17.06.2025 року Позивач припинив збільшення показника у колонці «Нараховано відсотків», однак залишив непогашені проценти у сумі 9 110,18 грн та неустойку у сумі 5 204,80 грн. Крім того, Відповідач стверджує, що розрахунок Позивача не враховує здійснені ним платежі відповідно до нового графіка погашення. У зв`язку з цим Відповідач вважає, що Позивач здійснив розрахунок заборгованості за методологією, яка, на його думку, не відповідає умовам жодного із трьох укладених між сторонами договорів, оскільки борг продовжував розраховуватися із застосуванням первісної процентної ставки у розмірі 1 %, без урахування її зміни до 0,65 % у квітні 2025 року та припинення нарахування процентів після укладення Додаткового договору від 17.06.2025 року. Посилаючись на положення статей 77, 78 ЦПК України, Відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості, який, на його думку, суперечить умовам укладених сторонами договорів, не є належним та допустимим доказом і не може бути покладений в основу судового рішення. Крім того, Відповідач, посилаючись на частину першу статті 81 ЦПК України, заперечує доводи Позивача про неналежне виконання ним кредитних зобов`язань та виникнення заборгованості у розмірі 13609,68 грн. На підтвердження своїх доводів Відповідач зазначає, що ним подано до суду банківські квитанції АТ КБ «ПриватБанк», які, на його думку, підтверджують систематичне та регулярне погашення кредитної заборгованості протягом усього періоду кредитних правовідносин. При цьому Відповідач вказує, що загальна сума здійснених ним платежів становить 25064,46 грн, що, на його переконання, перевищує суму первісно отриманих кредитних коштів у розмірі 18000 грн.Також Відповідач стверджує, що зіставлення поданих ним банківських квитанцій із розрахунком Позивача свідчить про незарахування останнім частини здійснених платежів при визначенні розміру заборгованості. Відповідач наводить перелік окремих платіжних операцій, здійснених у період з 19.04.2025 року по 12.11.2025 року, із зазначенням номера квитанції, дати платежу, фактично сплаченої суми, суми, яка, на його думку, була врахована Позивачем у розрахунку заборгованості, а також різниці між цими сумами. Із таблиці вбачається, що щодо більшості платежів відповідач стверджує про утримання незначних сум, які становлять від 1,05 грн до 17,56 грн за кожною окремою операцією. Так, наприклад, за платежем від 19.04.2025 року на суму 2698,56 грн, за твердженням відповідача, Позивачем було враховано лише 2689,12 грн, у зв`язку з чим незарахованою залишилась сума 9,44 грн. Аналогічні розбіжності, на думку відповідача, існують і щодо інших платежів, де різниця складає 11,06 грн, 9,37 грн, 1,76 грн, 1,05 грн, 1,40 грн, 17,56 грн, 8,75 грн, 9,66 грн тощо. Окремо відповідач звертає увагу на платіж від 06.06.2025 року, зазначаючи, що фактично ним було сплачено 802,81 грн, тоді як Позивач нібито зарахував 1 300,00 грн, при цьому у графі щодо незаконно утриманих коштів міститься позначка «н/а» та зроблено посилання на примітку, зміст якої у наведеній таблиці відсутній, що не дає можливості встановити логіку наведеного розрахунку лише з її змісту. Крім того, відповідач зазначає, що три платежі, а саме від 16.09.2025 року на суму 1 756,15 грн, від 21.10.2025 року на суму 1 003,51 грн та від 12.11.2025 року на суму 973,41 грн, взагалі не були відображені Позивачем у розрахунку заборгованості, у зв`язку з чим вважає, що зазначені суми повністю не були зараховані при визначенні розміру боргу. Відповідач також зазначає, що Позивач систематично не зараховував у повному обсязі кошти, фактично сплачені ним у рахунок погашення кредитної заборгованості. На думку відповідача, з більшості здійснених ним платежів Позивач безпідставно не враховував частину коштів у розмірі від 1 грн до 17 грн за кожною окремою транзакцією, а окремі платежі, здійснені восени 2025 року, взагалі не були включені до розрахунку заборгованості, поданого до суду. Крім того, відповідач звертає увагу на платіж від 06.06.2025 року, зазначаючи, що, незважаючи на наявність квитанції на суму 802,81 грн, у розрахунку Позивача відображено платіж у розмірі 1 300,00 грн. При цьому відповідач допускає, що могли існувати інші транзакції, однак вважає, що наведені дані свідчать про систематичне неповне зарахування здійснених ним платежів. Відповідач стверджує, що різниця між фактично сплаченими ним сумами та сумами, зарахованими Позивачем у рахунок погашення заборгованості, фактично є комісією платіжної системи (еквайєра), яка, на його думку, не повинна покладатися на позичальника. На підтвердження своїх доводів відповідач посилається на Договір про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024 року, укладений між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення», відповідно до умов якого платіжна установа отримує винагороду від торговця за надання послуг з переказу коштів. З огляду на це відповідач вважає, що витрати на оплату послуг еквайрингу є господарськими витратами Позивача та не можуть відніматися із сум платежів, внесених позичальником. Також відповідач зазначає, що укладені між сторонами кредитні договори та додаткові угоди не містять положень, які б надавали Позивачу право зменшувати суму платежу позичальника на розмір витрат, пов`язаних з оплатою послуг платіжних систем. Відповідач вважає, що неповне зарахування здійснених ним платежів призвело до штучного збільшення залишку основної суми боргу, на який у подальшому Позивач продовжував нараховувати проценти та інші платежі. Також відповідач зазначає на грубе порушення імперативних норм закону щодо черговості погашення, оскільки позивач порушив вимоги статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», спрямовуючи платежі Відповідача на погашення незаконно нарахованих завищених процентів та штрафів, щоб штучно підтримувати залишок основного боргу для генерації нових безпідставних відсотків. Відповідач також заперечив проти позовної вимоги ТОВ «Споживчий центр» про стягнення неустойки (штрафів) у розмірі 5 204,80 грн, вважаючи її незаконною та такою, що не підлягає задоволенню. На обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплачувати неустойку (штраф, пеню) за прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому відповідач вказав, що, незважаючи на посилання позивача на Закон України № 3498-IX від 22.11.2023 року, який, на думку позивача, надає право нараховувати неустойку за договорами споживчого кредиту, укладеними після 24.01.2024 року, заявлена до стягнення неустойка у даному випадку є неправомірною. Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойка має похідний характер від основного зобов`язання та може нараховуватися лише на фактично існуючу прострочену заборгованість. На думку відповідача, позивач безпідставно сформував базу для її нарахування, оскільки неправомірно застосовував процентну ставку у розмірі 1 % на день замість погодженої сторонами ставки 0,65 % на день, не врахував частину здійснених відповідачем платежів, приховав окремі еквайрингові транзакції та всупереч вимогам статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» неправильно розподілив отримані від відповідача кошти. У зв`язку з цим відповідач стверджував, що фактично прострочена заборгованість, на яку могла б бути нарахована неустойка, була відсутня, а заявлена до стягнення сума є результатом неправильного розрахунку. Також відповідач послався на умови Додаткового договору від 17.06.2025 року, зазначивши, що цим договором сторони вже врегулювали питання сплати неустойки у розмірі 5 204,80 грн, включивши її до графіка реструктуризації. При цьому, за твердженням відповідача, пунктом 5 зазначеного договору було передбачено прощення цієї суми за умови належного виконання графіка платежів. Відповідач зазначив, що після укладення додаткового договору ним здійснювалися платежі 17.07.2025 року, 31.07.2025 року, 16.09.2025 року, 21.10.2025 року та 12.11.2025 року, які, на його думку, свідчать про виконання умов договору або, щонайменше, про часткове погашення зазначеної суми, а тому повторне стягнення всієї неустойки є безпідставним. Окремо відповідач звернув увагу суду на подану представником позивача заяву про виконання ухвали суду від 26.05.2026 року, у якій останній просив витребувати від АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, що становить банківську таємницю, а саме відомості про рух коштів по банківській картці відповідача за період з 08.03.2025 року. На думку відповідача, таке клопотання свідчить про неналежне виконання позивачем свого обов`язку щодо доказування обставин, на які він посилається, оскільки саме позивач повинен довести факт перерахування кредитних коштів, а відповідні відомості вже підтверджуються наданим до матеріалів справи листом платіжної установи ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (iPay.ua). Крім цього, відповідач зазначив, що зміст вказаного клопотання суперечить викладеним у позовній заяві обставинам. Зокрема, якщо у позові позивач стверджує, що кредитні кошти у сумі 16 265 грн були видані 19.04.2025 року, то у клопотанні просить витребувати інформацію про рух коштів, починаючи з 08.03.2025 року, що, на думку відповідача, свідчить про суперечливість позиції позивача та відсутність у нього належних доказів на підтвердження обставин, викладених у позові.Також відповідач зазначив, що у тексті зазначеного клопотання міститься посилання на переказ грошових коштів у сумі 3000 грн, що не стосується предмета даної справи. На думку відповідача, це свідчить про використання позивачем шаблонного документа, складеного для іншої справи, без належного врахування фактичних обставин даного спору, що підтверджує формальний підхід до ведення судового процесу. Крім того, відповідач вказав, що умови кредитного договору є несправедливими та такими, що створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків сторін. На підтвердження своїх доводів він послався на паспорти споживчого кредиту, відповідно до яких орієнтовна реальна річна процентна ставка становила 8334,08 %, а після укладення Додаткового договору від 17.06.2025 року - 11988,21 %. На думку відповідача, такі показники свідчать про непропорційність вартості кредиту, суперечать принципам добросовісності, розумності та справедливості, передбаченим цивільним законодавством, а також підтверджують, що заявлені позовні вимоги спрямовані на отримання кредитодавцем надмірної майнової вигоди.
02 червня 2026 року дану цивільну справу було знято з розгляду до 08 гожини 00 хвилин 02 липня 2026 року у зв`язку із зайнятістю головуючого судді Нестерука В.В. в іншому провадженні.
08 червня 2026 року на адресу суду від представника позивача, який діє на підставі довіреності Ларіонова К.О. надійшли додаткові пояснення, в яких представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами, поданими відповідно до вимог ЦПК України. Натомість відповідач, заперечуючи проти позову, не надав жодного належного доказу на підтвердження своїх доводів або спростування доказів позивача, чим не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок щодо доказування. Представник позивача звернув увагу на те, що відповідно до принципів змагальності сторін та розподілу тягаря доказування кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається. Формальне заперечення без належного доказового підтвердження не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, представник позивача послався на положення ЦПК України, практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду щодо оцінки доказів, стандарту переваги більш вагомих доказів, принципу змагальності та розподілу обов`язку доказування, зазначивши, що позиція позивача підтверджується належними доказами, тоді як заперечення відповідача мають виключно декларативний характер. Також представник позивача вказав, що відповідач, заперечуючи факт отримання кредитних коштів, не подав жодних банківських виписок або клопотань про витребування відповідних доказів, які могли б спростувати подані позивачем докази. На думку представника позивача, суд не повинен компенсувати процесуальну пасивність відповідача шляхом самостійного збору доказів, оскільки це суперечило б принципам змагальності та рівності сторін. У зв`язку з цим представник позивача просив оцінити надані ним докази як достатні для підтвердження позовних вимог, а заперечення відповідача - як такі, що не спростовують встановлених обставин справи. Представник позивача у додаткових письмових поясненнях зазначив, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем був належним чином укладений кредитний договір в електронній формі, який відповідно до вимог чинного законодавства прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а тому є чинним та обов`язковим для виконання сторонами. Посилаючись на положення статей 626, 627, 628, 633, 634, 638, 1049, 1054, 1055 ЦК України, представник позивача зазначив, що спірний договір є договором приєднання, умови якого були визначені кредитодавцем у стандартній формі, а відповідач, приймаючи пропозицію укласти договір, приєднався до них у повному обсязі. При цьому сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, а сам договір укладений із дотриманням вимог щодо письмової форми. Представник позивача наголосив, що особливості укладення спірного договору регулюються Законом України «Про електронну комерцію». На його думку, електронний договір укладається шляхом направлення оферти та її акцепту, а договір, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 зазначеного Закону, має однакову юридичну силу з договором, укладеним у письмовій формі. Кожний примірник такого електронного документа є оригіналом. Представник позивача стверджував, що укладення кредитного договору відбулося шляхом послідовного виконання відповідачем визначених дій, а саме: ознайомлення з пропозицією про укладення кредитного договору (офертою), подання заявки на отримання кредиту та направлення відповіді про прийняття пропозиції (акцепту). На думку позивача, саме після вчинення цих дій між сторонами виникли договірні правовідносини. Також представник позивача зазначив, що кредитний договір з боку кредитодавця був підписаний електронним підписом, а з боку відповідача - за допомогою одноразового ідентифікатора (SMS-коду), який був направлений на зазначений відповідачем фінансовий номер телефону. Саме введення цього одноразового ідентифікатора, на думку представника позивача, свідчить про підписання договору відповідачем та підтвердження ним своєї волі на укладення правочину. Крім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що відповідач не заперечував належності йому номера телефону, на який було направлено одноразовий ідентифікатор, а також не надав доказів втрати телефону чи використання його третіми особами на момент укладення договору. На обґрунтування своїх доводів представник позивача детально навів положення Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до яких електронний підпис одноразовим ідентифікатором є належним способом підписання електронного договору, а одноразовий ідентифікатор являє собою алфавітно-цифрову послідовність, що надсилається особі засобом зв`язку, зазначеним нею під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції. Представник позивача також зазначив, що укладення договору в інформаційно-телекомунікаційній системі можливе лише після проходження особою відповідної ідентифікації, входу до особистого кабінету із використанням логіна та пароля, отримання SMS-повідомлення або іншого повідомлення з одноразовим ідентифікатором та введення такого коду. На думку позивача, без виконання цих послідовних дій укладення кредитного договору було б неможливим. Представник позивача вказував, що електронні документи, пов`язані з укладенням договору, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» є належними письмовими доказами та можуть використовуватись у судовому процесі. При цьому відсутність оригіналів електронних документів за наявності їх паперових копій, за відсутності обґрунтованих сумнівів щодо їх відповідності оригіналам, не свідчить про недопустимість таких доказів. Заперечуючи доводи відповідача, представник позивача зазначив, що твердження про ненадання технічних доказів, які б дозволяли ідентифікувати особу відповідача під час укладення договору, є безпідставними, оскільки договір містить усі персональні дані відповідача, зокрема паспортні дані та реєстраційний номер облікової картки платника податків, що, на думку позивача, свідчить про належну ідентифікацію позичальника. Крім того, представник позивача зазначив, що відповідач не надав жодного доказу того, що зазначені у договорі персональні дані чи одноразовий ідентифікатор належали іншим особам або були використані без його відома, а також не спростував алгоритм укладення кредитного договору, наведений позивачем. Також представник позивача зазначив, що відповідач не довів наявності обставин, які б свідчили про недопустимість наданих позивачем електронних доказів або про неможливість самостійно отримати інші необхідні докази, а тому, на думку позивача, підстави для визнання поданих документів неналежними чи недопустимими відсутні. Посилаючись на положення Закону України «Про захист персональних даних», представник позивача зазначив, що під час укладення кредитного договору відповідач надав згоду на обробку своїх персональних даних, а така обробка здійснювалася з метою укладення та виконання кредитного договору відповідно до вимог законодавства. Крім цього, представник позивача неодноразово посилався на практику Верховного Суду, зокрема постанови у справах № 561/77/19, № 732/670/19, № 404/502/18, № 127/33824/19, № 524/5556/19, № 234/7159/20, № 234/7297/20, № 640/7029/19, № 234/7160/20, № 234/8084/20, в яких, на його думку, сформульовано правовий висновок про те, що кредитні договори, укладені в електронній формі із використанням одноразового ідентифікатора, є належно укладеними, відповідають вимогам письмової форми та породжують для сторін відповідні цивільні права й обов`язки. Окремо представник позивача звернув увагу, що в оферті та акцепті містилося підтвердження відповідача про те, що він розуміє умови кредитування та усвідомлює, що підписує кредитний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора, отриманого в SMS-повідомленні. На думку представника позивача, цим відповідач підтвердив факт ознайомлення з умовами договору, добровільно погодився з ними та прийняв на себе відповідні кредитні зобов`язання. У зв`язку із викладеним представник позивача вважав доведеним факт досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, належне підписання його відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора та відсутність правових підстав для невизнання спірного кредитного договору чинним.Представник позивача у додаткових письмових поясненнях зазначив, що кредитні кошти були перераховані відповідачу у безготівковій формі на зазначений ним картковий рахунок із використанням механізму інтернет-еквайрингу. На підтвердження факту виконання свого обов`язку щодо надання кредиту позивач подав документи, які, на його думку, є належними та допустимими доказами здійснення платіжної операції та відповідають вимогам Закону України «Про платіжні послуги». Представник позивача вказував, що відповідно до Закону України «Про платіжні послуги» еквайрингова установа є надавачем платіжних послуг, який забезпечує проведення платіжної операції, а після її виконання надавач платіжних послуг формує інформацію, яка дає можливість ідентифікувати здійснену платіжну операцію. При цьому зазначав, що інформаційний обмін між програмно-технічними комплексами позивача та еквайра здійснювався в електронній формі, а відповідні електронні повідомлення не є платіжними інструкціями у розумінні Закону України «Про платіжні послуги». За твердженням представника позивача, поданий до суду документ про перерахування кредитних коштів є первинним платіжним документом, який містить усі необхідні реквізити платіжної операції, передбачені законодавством, а тому є належним та допустимим доказом факту видачі кредитних коштів відповідачу. Представник позивача також наголошував, що позивач не має можливості надати банківські виписки з рахунку відповідача, повний номер його платіжної картки чи інші документи щодо руху коштів по банківському рахунку, оскільки не є банківською установою, не відкриває та не обслуговує рахунки фізичних осіб і не має правового доступу до інформації, яка становить банківську таємницю. Посилаючись на статті 60 та 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також статтю 1076 ЦК України, представник позивача зазначав, що така інформація може бути розкрита лише у випадках та порядку, передбачених законом. У зв`язку з цим представник позивача вважав, що вимога про надання банківської виписки відповідача або повного номера його платіжної картки фактично покладає на позивача обов`язок надати інформацію, доступ до якої для небанківської фінансової установи законодавством не передбачений. Крім того, представник позивача зазначав, що відсутність у поданому доказі повного номера платіжної картки та персональних даних її власника не може бути підставою для визнання такого доказу неналежним чи недопустимим, оскільки це обумовлено законодавчими обмеженнями щодо обігу реквізитів платіжних засобів. На підтвердження цього він посилався на положення Постанов Правління Національного банку України № 113 від 03.11.2021, № 705 від 05.11.2014 (чинної на момент укладення договору) та № 164 від 29.07.2022, якими передбачено заборону зберігання або використання повного номера електронного платіжного засобу суб`єктами господарювання. Представник позивача зазначав, що при оформленні заявки відповідач самостійно вказав повний номер власного електронного платіжного засобу, однак відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ позивач не мав права зберігати або зазначати цей номер у договорі чи інших документах. При цьому у матеріалах справи містяться роздруківки електронних документів, а саме заявки на отримання кредиту, акцепту кредитного договору та інших документів, підписаних одноразовим ідентифікатором, які містять номер платіжного засобу відповідача у дозволеному законодавством форматі. Також представник позивача вказував, що відповідач при укладенні кредитного договору власноруч підтвердив правильність зазначених ним персональних даних та реквізитів платіжного засобу, а своїм підписом підтвердив укладення договору і погодився зі способом виконання позивачем зобов`язання щодо надання кредитних коштів. Посилаючись на статті 76-79, 81, 83 та 89 ЦПК України, представник позивача зазначав, що всі надані позивачем докази у своїй сукупності є належними, допустимими, достовірними та достатніми для підтвердження факту видачі кредиту. Крім того, представник позивача звертав увагу суду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, відповідно до якого факт отримання кредитних коштів може підтверджуватися не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема кредитним договором, виписками про рух коштів, заявами на переказ грошових коштів та іншими документами. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, представник позивача зазначав, що під час оцінки доказів суд повинен виходити із сукупності взаємоузгоджених доказів та презумпцій. Зокрема, він посилався на рішення у справах «Трепашкін проти Росії (№ 2)», «Абу Зубайда проти Литви» та «Гусєв проти України», наголошуючи, що принципи змагальності, рівності сторін та переваги доказів вимагають оцінки всіх доказів у їх взаємозв`язку. Представник позивача також зазначав, що у разі якщо під час здійснення платіжної операції дані отримувача коштів не відповідали б відомостям про належного отримувача, така операція відповідно до статті 46 Закону України «Про платіжні послуги» не була б виконана, а кошти були б повернуті платнику. На думку позивача, сам факт успішного завершення платіжної операції свідчить про належне зарахування кредитних коштів саме відповідачу. Окремо представник позивача зазначав, що відповідач, заперечуючи факт отримання кредитних коштів, не надав жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, зокрема не подав банківських виписок щодо руху коштів по рахунках, не підтвердив відсутність зарахування спірної суми на рахунок, зазначений ним при укладенні договору, а також не спростував надані позивачем документи іншими належними доказами. На думку представника позивача, оскільки ТОВ «Споживчий центр» є фінансовою установою, а не банком, воно не може отримувати та подавати банківські документи щодо рахунків клієнтів, тому подані ним документи про здійснення переказу коштів та розрахунок заборгованості є належними і допустимими доказами виконання кредитодавцем своїх зобов`язань. Також представник позивача звертав увагу суду на те, що протягом строку дії кредитного договору відповідач не звертався до позивача із претензіями щодо ненадання кредитних коштів або неналежного виконання позивачем своїх зобов`язань за договором.Представник позивача у додаткових письмових поясненнях зазначив, що під час укладення кредитного договору особу відповідача було належним чином ідентифіковано із використанням Системи BankID Національного банку України. Посилаючись на Положення про Систему BankID Національного банку України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 17.03.2020 № 32, представник позивача вказував, що для отримання фінансової послуги користувач самостійно обирає спосіб дистанційної ідентифікації через систему BankID, після чого система перенаправляє його до центрального вузла, де користувач обирає банк-ідентифікатор та проходить процедуру багатофакторної автентифікації. На думку представника позивача, лише після успішного проходження такої автентифікації банк-ідентифікатор формує електронне підтвердження електронної дистанційної ідентифікації (ЕПІ), що містить персональні дані користувача, визначені специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку України, та передає їх абоненту-надавачу послуг. При цьому позивач зазначав, що саме він виступав абонентом-надавачем послуг, тоді як банк відповідача був абонентом-ідентифікатором, який здійснив ідентифікацію, автентифікацію та верифікацію особи відповідача. Представник позивача наголошував, що відповідно до вимог Положення про Систему BankID Національного банку України дані користувача можуть бути передані надавачу послуг виключно після успішного проходження користувачем багатофакторної автентифікації, а банки-ідентифікатори зобов`язані забезпечувати захист конфіденційності даних користувача. Також зазначав, що зміна фінансового номера телефону, який використовується під час автентифікації, допускається лише із дотриманням спеціальних вимог, установлених Національним банком України. Крім того, представник позивача зазначав, що до позовної заяви були додані відомості щодо проходження відповідачем ідентифікації через систему BankID. За твердженням позивача, такі відомості були отримані відповідно до вимог Специфікації взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку України, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Також представник позивача звертав увагу суду на вимоги Положення про здійснення установами фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.07.2020 № 107, відповідно до якого фінансові установи зобов`язані здійснювати актуалізацію даних клієнтів із визначеною періодичністю залежно від рівня ризику. На думку представника позивача, отримані через центральний вузол системи BankID дані однозначно ідентифікували відповідача, тоді як останній, заперечуючи належність проведення такої ідентифікації, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів. Окремо представник позивача навів доводи щодо застосування до спірних правовідносин доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Посилаючись на окрему думку суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 596/2472/16-ц, постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц, від 10.06.2020 у справі № 522/1912/17, а також на положення статей 3, 13 Цивільного кодексу України та статей 12, 13, 43, 44 Цивільного процесуального кодексу України, представник позивача зазначав, що зазначена доктрина ґрунтується на принципі добросовісності та унеможливлює зміну особою своєї правової чи процесуальної позиції всупереч власній попередній поведінці, якщо інша сторона обґрунтовано покладалася на таку поведінку. На підтвердження своїх доводів представник позивача також посилався на практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справах «Brumarescu v. Romania», «Stankov and the United Macedonian Organisation Ilinden v. Bulgaria» та «Cakarevic v. Croatia», зазначаючи, що принцип правової визначеності, легітимних очікувань та заборона суперечливої поведінки є складовими права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку представника позивача, процесуальна поведінка відповідача у даній справі має ознаки суперечливої поведінки, оскільки відповідач одночасно заперечує факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, але водночас оспорює окремі умови цього ж договору, зокрема щодо розміру процентної ставки, правомірності нарахування комісії та неустойки. Представник позивача вважав, що такі заперечення є внутрішньо несумісними, оскільки оспорювання умов договору можливе лише за умови визнання самого факту існування договору та виникнення відповідних договірних правовідносин. У зв`язку з цим представник позивача стверджував, що відповідач фактично будує свою процесуальну позицію, виходячи з існування кредитного договору, але водночас намагається уникнути негативних наслідків його виконання шляхом заперечення самого факту виникнення договірних зобов`язань. На думку представника позивача, така поведінка суперечить принципам добросовісності та свідчить про зловживання процесуальними правами. З огляду на викладене представник позивача просив суд врахувати доктрину естопелю (venire contra factum proprium) при оцінці доводів відповідача, визнати його процесуальну позицію непослідовною та недобросовісною і відхилити відповідні заперечення як такі, що, на думку позивача, ґрунтуються на зловживанні процесуальними правами.
Представник позивача у додаткових поясненнях зазначав, що відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. При цьому представник позивача звертав увагу, що поняття «користування чужими грошовими коштами» може застосовуватися у двох значеннях: як правомірне користування коштами протягом визначеного договором строку та як неправомірне користування ними у разі прострочення виконання грошового зобов`язання. Також представник позивача наголошував, що частина перша статті 1048 ЦК України регулює саме правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування кредитними коштами, тобто за період, протягом якого позичальник на законних підставах користується кредитом у межах строку кредитування, визначеного договором. На підтвердження цієї правової позиції представник позивача посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, а також на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. За твердженням представника позивача, наведені правові висновки свідчать про те, що сплив строку кредитування або пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту не звільняє позичальника від обов`язку сплатити проценти, які були нараховані в межах строку кредитування. На його думку, строк кредитування лише визначає часові межі, протягом яких можуть нараховуватися проценти за користування кредитом, однак не припиняє обов`язку боржника щодо їх сплати. У разі ж невиконання позичальником обов`язку зі сплати таких процентів настає відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Крім того, представник позивача посилався на положення частини першої статті 526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами законодавства. У зв`язку з цим він стверджував, що відповідач був зобов`язаний виконати умови кредитного договору, у тому числі щодо сплати процентів. Представник позивача також зазначав, що загальні витрати за споживчим кредитом є співмірними з урахуванням строку кредитування та відповідають умовам укладеного сторонами договору. Окремо представник позивача наголошував, що жодних процентів чи інших платежів поза межами строку кредитування позивачем не нараховувалося. Він зазначав, що позивач не здійснював нарахувань у порядку статті 625 ЦК України та не заявляв у даній справі позовних вимог про стягнення відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Також представник позивача заперечував доводи відповідача щодо незаконності визначеного договором розміру процентної ставки. Він зазначав, що Закон України «Про споживче кредитування» встановлює обмеження максимального розміру денної процентної ставки та посилався на пункт 5 статті 8 цього Закону, відповідно до якого максимальна денна процентна ставка не може перевищувати 1 %. Разом із цим представник позивача звертав увагу суду на пункт 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», яким, за його твердженням, передбачено тимчасові особливості застосування максимальної денної процентної ставки. Він зазначав, що відповідно до змін, внесених Законом України № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, протягом 240 днів із дня набрання чинності цим Законом максимальний розмір денної процентної ставки становив: упродовж перших 120 днів - 2,5 %, а протягом наступних 120 днів - 1,5 %. На думку представника позивача, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року, а кредитний договір був укладений у період дії зазначених перехідних положень, встановлена сторонами у договорі денна процентна ставка відповідала вимогам чинного законодавства та була законною. Представник позивача зазначав, що матеріали справи не містять будь-яких розрахунків або інших доказів, які б спростовували правильність розрахунку заборгованості, наданого позивачем. На думку представника позивача, відповідач, заперечуючи визначений позивачем розмір заборгованості, не подав власного альтернативного розрахунку, який би свідчив про неправильність здійснених нарахувань. На підтвердження цієї позиції представник позивача посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 753/7883/15, відповідно до яких доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на їх спростування не подано власного розрахунку. Крім того, представник позивача посилався на постанову Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 367/4970/13-ц (провадження № 61-19992св18), зазначаючи, що саме на боржника покладається процесуальний обов`язок надати докази, які б спростовували як факт отримання кредитних коштів, так і правильність визначеного кредитором розміру заборгованості. На переконання представника позивача, відповідач таких доказів суду не подав. Також представник позивача звертав увагу суду на те, що відповідно до принципу змагальності та правил розподілу тягаря доказування кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. При цьому він зазначав, що під час оцінки доказів має застосовуватися стандарт більшої переконливості, відповідно до якого висновок про існування певної обставини є більш вірогідним, ніж протилежний. На підтвердження цього представник позивача посилався на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17 та від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18. Окремо представник позивача зазначав, що відповідач своїми діями фактично визнав існування боргу, оскільки протягом дії кредитного договору неодноразово здійснював часткові платежі на погашення заборгованості, а саме: 16 травня 2025 року - 500 грн, 26 травня 2025 року - 300 грн, 31 травня 2025 року - 500 грн, 06 червня 2025 року - 1300 грн, 09 червня 2025 року - 400 грн, 17 червня 2025 року - 5000 грн, у подальшому - 2500 грн, 31 липня 2025 року - 2750 грн, 16 вересня 2025 року - 1750 грн, 21 жовтня 2025 року - 1000 грн та 12 листопада 2025 року - 970 грн. Представник позивача наголошував, що під час формування довідки про заборгованість та визначення суми позовних вимог усі здійснені відповідачем платежі були враховані, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості була відповідним чином скоригована. На думку представника позивача, сам факт здійснення відповідачем часткових оплат свідчить про визнання ним існування боргу. На підтвердження цієї позиції він посилався на постанову Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 916/2403/18, в якій зазначено, що до дій, які свідчать про визнання боргу, належить, зокрема, часткова сплата боржником основного боргу або інших належних до сплати платежів. Крім того, представник позивача зазначав, що відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Також представник позивача посилався на положення частини першої статті 536 ЦК України, відповідно до яких за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено законом або договором. Окремо представник позивача звертав увагу суду на положення статті 534 ЦК України, відповідно до яких у разі недостатності сплаченої суми для повного виконання грошового зобов`язання кошти зараховуються у визначеній законом черговості: спочатку відшкодовуються витрати кредитора, далі сплачуються проценти та неустойка, і лише після цього погашається основна сума боргу. На думку представника позивача, саме за таким принципом здійснювалося зарахування платежів відповідача. Щодо доказів, які підтверджують рух коштів, представник позивача зазначав, що відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням здійснених операцій, однак інформація щодо руху коштів за рахунками клієнтів становить банківську таємницю. У зв`язку із цим представник позивача посилався на статті 60 та 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до яких інформація про операції клієнта належить до банківської таємниці та може бути розкрита лише у випадках, визначених законом, зокрема за рішенням суду. Разом із цим представник позивача зазначав, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги та здійснює кредитування без відкриття банківських рахунків. У зв`язку із цим, на думку представника позивача, товариство об`єктивно не має можливості надати суду первинні банківські документи, а тому поданий ним розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом розміру заявлених позовних вимог. Також представник позивача зазначав, що протягом дії кредитного договору відповідач не висловлював будь-яких претензій щодо ненадання кредитних коштів або неналежного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо видачі кредиту, що, на думку представника позивача, додатково підтверджує факт належного виконання позивачем своїх договірних обов`язків.Представник позивача зазначив, що передбачена кредитним договором комісія пов`язана із наданням окремої послуги, а саме перерахуванням кредитних коштів на банківський рахунок, вказаний позичальником, із використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу. На думку представника позивача, на відміну від банківських установ, ТОВ «Споживчий центр» не відкриває клієнтам рахунків та здійснює видачу кредитних коштів шляхом їх переказу на платіжну картку позичальника, що потребує використання платіжної інфраструктури третіх осіб та зумовлює виникнення відповідних витрат. Саме тому встановлення комісії за таку послугу є економічно обґрунтованим. Також представник позивача звернув увагу, що відповідач не був позбавлений можливості отримати кредит іншим способом - безпосередньо у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «ШвидкоГроші»), що дозволило б уникнути сплати відповідної комісії. Представник позивача наголосив, що чинним законодавством не встановлено обов`язку кредитодавця безоплатно здійснювати таку послугу, а кредитним договором прямо передбачено, що до складу комісії не включаються послуги, які відповідно до законодавства повинні надаватися споживачу безоплатно. Обґрунтовуючи правомірність встановлення комісії, представник позивача послався на пункт 4 частини першої статті 1 та частину другу статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до яких до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, проценти, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, а також інші платежі за додаткові чи супутні послуги кредитодавця або третіх осіб. Крім того, представник позивача послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, зазначивши, що після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування» Законом України від 20 вересня 2019 року до складу загальних витрат за споживчим кредитом законодавець прямо відніс комісії та інші платежі за додаткові й супутні послуги кредитодавця та третіх осіб. Також представник позивача звернув увагу, що Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку про відсутність підстав вважати умову кредитного договору щодо встановлення плати за управління кредитом нікчемною. На думку представника позивача, така умова може бути визнана недійсною лише у разі її оспорювання у встановленому законом порядку. Оскільки відповідачем вимога про визнання недійсною умови договору щодо сплати комісії не заявлялася, представник позивача вважав відсутніми підстави для відмови у її стягненні. Стосовно вимоги про стягнення неустойки представник позивача зазначив, що при вирішенні питання щодо застосування норм права необхідно враховувати принцип подолання колізій між нормативними актами, відповідно до якого спеціальний закон має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali). На підтвердження цієї позиції представник позивача послався на Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020, в якому роз`яснено принципи застосування норм права у разі їх конкуренції, а також навів практику Європейського суду з прав людини щодо застосування принципу lex specialis. Представник позивача зазначив, що відповідно до частини третьої статті 1054 ЦК України особливості правового регулювання договорів про споживчий кредит визначаються спеціальним законом, тобто Законом України «Про споживче кредитування». Також представник позивача звернув увагу, що статті 1050 та 625 ЦК України визначають загальні наслідки порушення грошового зобов`язання, а стаття 549 ЦК України встановлює поняття неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та виду цивільно-правової відповідальності. Окремо представник позивача навів положення Закону України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким внесено зміни до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». На думку представника позивача, із внесенням зазначених змін законодавець фактично відновив можливість нарахування кредитодавцями неустойки за договорами споживчого кредиту, укладеними після набрання чинності відповідними змінами, тобто після 24 січня 2024 року. Представник позивача зазначив, що спірний кредитний договір був укладений уже після набрання чинності зазначеними змінами до законодавства, у зв`язку з чим передбачена договором неустойка може бути нарахована та підлягає стягненню. Крім того, представник позивача наголосив, що оскільки між сторонами укладено саме договір споживчого кредиту, правовідносини регулюються спеціальним Законом України «Про споживче кредитування», який має пріоритет перед загальними нормами Цивільного кодексу України. З огляду на викладене представник позивача просив суд дійти висновку про правомірність заявлених вимог щодо стягнення як передбаченої договором комісії, так і неустойки за прострочення виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.
02 липня 2026 року дану цивільну справу було знято з розгляду до 15 години 00 хвили 30 липня 2026 року у зв`язку із перебуванням головуючого судді Нестерука В. В. у відпустці.
03 липня 2026 року від відповідача по справі було отримано додаткові пояснення, в яких вона викладає заперечення на додаткові пояснення позивача та зазначає, що Відповідач зазначає, що подані позивачем додаткові письмові пояснення не усувають недоліків доказування, а лише містять спробу виправдати відсутність належних доказів шляхом посилання на правові конструкції та судову практику, які, на його думку, не мають жодного відношення до предмета цього спору. Відповідач заперечує проти посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини, зокрема на рішення у справах «Abu Zubaydah v. Lithuania» та «Trepashkin v. Russia». На його думку, наведені рішення були ухвалені за абсолютно інших фактичних і правових обставин та стосувалися порушень державою фундаментальних прав людини, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме незаконного тримання особи у таємній в`язниці, катувань, неналежного розслідування відповідних фактів, а також дій державних органів щодо особи, яка перебувала під контролем держави. Відповідач зазначає, що застосування ЄСПЛ так званих «несприятливих висновків» (adverse inferences) було зумовлено тим, що саме держава володіла всією інформацією та доказами, доступ до яких для заявників був об`єктивно неможливим. На думку відповідача, така практика може застосовуватися виключно у спорах щодо порушення Конвенції, коли одна сторона має повний та виключний контроль над доказами. Водночас відповідач вважає, що дана справа є звичайним цивільним спором про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту між рівними учасниками цивільних правовідносин, а тому саме на позивача відповідно до статті 81 ЦПК України покладається обов`язок довести факт передачі кредитних коштів належними, допустимими та достовірними доказами. На думку відповідача, посилання позивача на практику ЄСПЛ не може звільняти його від виконання процесуального обов`язку щодо доказування власних вимог, а також не може бути підставою для покладення такого обов`язку на іншу сторону. Крім того, відповідач вказує, що позивач не надав належних первинних документів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів. Він зазначає, що основною обставиною, яка підлягає доказуванню у справі, є реальне перерахування кредитних коштів на його банківську картку, оскільки саме з цим юридичним фактом закон пов`язує виникнення грошового зобов`язання. Посилаючись на статті 76-80, 89 ЦПК України, а також статті 1 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідач стверджує, що будь-яка господарська операція повинна підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами, складеними під час її здійснення або безпосередньо після завершення. На думку відповідача, якщо кредитні кошти були фактично перераховані, це мало супроводжуватися списанням відповідної суми з банківського рахунку позивача, а належним доказом такого списання є банківська виписка з рахунку позивача. Проте жодної такої виписки до матеріалів справи не подано. Відповідач також не погоджується з доводами позивача про неможливість отримання такої інформації у зв`язку з банківською таємницею. На його думку, предметом витребування є не інформація щодо рахунків відповідача, а документи самого позивача, які перебувають у його володінні або можуть бути безперешкодно отримані ним у банківській установі, що обслуговує його рахунки. Відсутність таких документів, на думку відповідача, свідчить не про неможливість їх отримання, а про ненадання суду найбільш достовірного доказу фактичного виконання позивачем своїх договірних обов`язків. Відповідач зазначає, що позивач намагається підтвердити факт видачі кредитних коштів довідками третіх осіб, внутрішніми документами та інформаційними повідомленнями, які, на його думку, не можуть замінити первинні бухгалтерські документи щодо руху коштів по власному банківському рахунку позивача. За відсутності належного підтвердження факту видачі кредиту, відповідач вважає, що позовні вимоги не можуть вважатися доведеними. Крім того, відповідач заперечує проти тверджень позивача про нібито суперечливу процесуальну поведінку відповідача та порушення ним доктрини venire contra factum proprium. Він зазначає, що відповідно до статей 12, 13 та 43 ЦПК України кожна сторона має право заперечувати проти доводів іншої сторони, подавати докази, висловлювати власну правову позицію та використовувати всі передбачені законом способи захисту своїх прав, а реалізація цих процесуальних прав не може розцінюватися як недобросовісна поведінка. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, відповідач зазначає, що доктрина venire contra factum proprium передбачає заборону діяти всупереч власній попередній поведінці лише тоді, коли інша сторона обґрунтовано покладалася на таку поведінку та зазнала негативних наслідків у зв`язку зі зміною позиції. Відповідач стверджує, що його правова позиція протягом усього розгляду справи залишалася незмінною. Зокрема, він послідовно наполягає на тому, що позивач не довів факт видачі кредитних коштів належними доказами, не подав первинних бухгалтерських документів, неправильно здійснив розрахунок заборгованості, не врахував вимоги статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» під час розподілу платежів, незаконно нараховував проценти після закінчення строку кредитування та безпідставно включив до позовних вимог неустойку, яка не могла нараховуватися під час дії воєнного стану. Натомість відповідач вважає, що саме поведінка позивача викликає сумніви щодо її добросовісності. Він зазначає, що позивач звернувся до суду, не відобразивши у позовній заяві всі здійснені відповідачем платежі на загальну суму 25 064,46 грн, а також долучив до матеріалів справи документи, які, на думку відповідача, стосуються різних кредитних договорів, що породжує сумніви щодо правильності розрахунку заборгованості та ідентифікації самого зобов`язання. Також відповідач вказує, що позивач здійснював нарахування процентів не лише протягом строку кредитування, а й після його закінчення, що, на його думку, суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Посилаючись на зазначену постанову, відповідач зазначає, що після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитодавець втрачає право нараховувати договірні проценти, а правовідносини сторін переходять у площину охоронних і регулюються статтею 625 ЦК України. Крім того, відповідач вважає незаконним включення позивачем до позовних вимог суми неустойки. Він посилається на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого під час дії воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором. На думку відповідача, кредитодавець як професійний учасник ринку фінансових послуг повинен був врахувати зазначені вимоги закону під час визначення розміру заявленої до стягнення заборгованості. Відповідач також зазначає, що протягом виконання кредитного договору ним було здійснено платежі на користь позивача на загальну суму 25 064,46 грн, що, на його думку, підтверджується письмовими доказами, однак позивач не навів зрозумілого та прозорого розрахунку їх зарахування. За твердженням відповідача, із поданого позивачем розрахунку неможливо встановити, яким чином були розподілені здійснені платежі, які суми були спрямовані на погашення основного боргу, які - на сплату процентів, на підставі яких умов договору здійснювався відповідний розрахунок, а також з яких причин після здійснення значної кількості платежів позивач продовжує заявляти до стягнення суму, правильність якої документально не підтверджена. Відповідач наголошує, що фактично суду запропоновано погодитися із внутрішнім розрахунком позивача без можливості перевірити його правильність, хоча відповідно до статті 89 ЦПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили та підлягає оцінці щодо належності, допустимості, достовірності й достатності у сукупності з іншими доказами. На думку відповідача, за відсутності повного та обґрунтованого розрахунку заборгованості, підтвердженого первинними бухгалтерськими документами, позовні вимоги не можуть вважатися доведеними. Крім того, якщо при зарахуванні платежів були порушені вимоги законодавства щодо порядку їх розподілу між складовими заборгованості, такі обставини також мають істотне значення для правильного визначення можливого розміру боргу. Окремо відповідач зазначає, що внутрішні документи, інформаційні довідки та документи третіх осіб, на які посилається позивач, самі по собі не підтверджують факту передачі кредитних коштів, правильності їх обліку чи законності нарахування процентів та штрафних санкцій без підтвердження відповідними первинними бухгалтерськими документами. На його думку, розрахунок заборгованості є лише відображенням позиції позивача і підлягає перевірці у сукупності з іншими доказами. Крім цього, відповідач зазначає, що дії позивача, який продовжує наполягати на задоволенні позову попри наявність, на його думку, обґрунтованих заперечень щодо належності доказів, правильності розрахунку та законності окремих складових заборгованості, змусили його витрачати додатковий час на підготовку процесуальних документів, збирання доказів та захист своїх прав. У зв`язку з цим відповідач звертає увагу суду на положення статті 23 ЦК України, зазначаючи, що питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, її розмір та інші обставини можуть бути предметом окремого судового розгляду за умови подання самостійного позову. На завершення відповідач зазначає, що наведені ним обставини свідчать про необхідність комплексної оцінки судом поведінки сторін з точки зору принципів добросовісності, розумності та справедливості, закріплених статтею 3 ЦК України. У зв`язку з викладеним відповідач просить суд долучити подані заперечення до матеріалів цивільної справи, врахувати наведені доводи під час оцінки доказів і ухвалення рішення, надати оцінку доводам, викладеним у додаткових письмових поясненнях позивача, з урахуванням вимог статей 76-81 та 89 ЦПК України, а також ухвалити рішення відповідно до встановлених фактичних обставин справи, на підставі належних і допустимих доказів та вимог чинного законодавства.
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" повноважного представника в судове засідання 30 липня 2026 року не направив, проте в позовній заяві та інших поданих на адрес суду заявах просив суд розгляд справи продити без участі представника позивача та не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення у разі неявки відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання 30 липня 2026 року не з`явилася, в поданих на адресу суду відзиві та додаткових поясненнях просила про розгляд справи без її участі з враховування висловених в поданих нею процесуальних документах запереченнях.
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. 
Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до норм статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормами параграфу 1 Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності, достатності.
Судом встановлено, що 19 лютого 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до Піщанського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 19.04.2025-100000285 від 19 квітня 2025 року у розмірі 13 609,68 грн, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19 квітня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором було укладено кредитний договір (оферту) № 19.04.2025-100000285. За твердженням позивача, відповідач, використовуючи електронний підпис одноразовим ідентифікатором, підписала пропозицію про укладення кредитного договору (оферту) та заявку на отримання кредиту, чим акцептувала умови договору. Позивач зазначив, що відповідно до договору відповідачу було надано кредит шляхом перерахування на платіжну картку № НОМЕР_3 коштів у розмірі 16265,00 грн, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів від 19 квітня 2025 року. Відповідно до умов договору датою надання кредиту визначено 08 березня 2025 року, сума кредиту становить 18 000,00 грн, строк кредитування - 98 днів, а кінцевий строк повернення кредиту - 13 червня 2025 року. Позивач зазначив, що договором встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 1 % за кожний день користування кредитом, яка не підлягає односторонній зміні. Денна процентна ставка, визначена договором, становить 0,86 %, а її розрахунок наведено за формулою: (15163,50 / 18000) / 98 ? 100 %. Крім того, умовами договору передбачено сплату комісії, пов`язаної з наданням кредиту, у розмірі 15 % від суми кредиту, що, за наведеними позивачем умовами договору, становить 2 700,00 грн та нараховується у день видачі кредиту. Також позивач зазначив, що договором передбачено можливість продовження строку кредитування (лонгації, пролонгації), однак продовження строку дії самого договору не передбачено. Неустойка визначена у розмірі 180,00 грн за кожний день невиконання або неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми такого зобов`язання. Крім того, договором визначено, що проценти відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України становлять 365 % річних від простроченої суми. Позивач вказав, що належним чином виконав свої зобов`язання за договором, перерахувавши відповідачу кредитні кошти, тоді як відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів виконувала неналежним чином. За розрахунком позивача, станом на день звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором становить 13609,68 грн, з яких: 0,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8404,88 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом та 5204,80 грн - неустойка. Крім того, позивач зазначив, що відповідач здійснювала часткове погашення заборгованості, а саме: 16.05.2025 - 500,00 грн, 26.05.2025 - 300,00 грн, 31.05.2025- 500,00 грн, 06.06.2025 - 1 300,00 грн, 09.06.2025 - 400,00 грн, 17.06.2025 - 5 000,00 грн, 17.07.2025 - 2 500,00 грн, 31.07.2025 - 2 750,00 грн, 16.09.2025 - 1 750,00 грн, 21.10.2025 - 1 000,00 грн, 12.11.2025 - 970,00 грн, що, на думку позивача, свідчить про визнання відповідачем боргових зобов`язань. Посилаючись на наведені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 13609,68 грн, а також судові витрати.
На підтвердження позовних вимог позивачем до позовної заяви, а в подальшому до додаткових пояснень по справі долучено письмові докази.
Зокрема, з наданих письмових доказів вбачаєтбся, що між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» 08 березня 2025 року було укладено кредитний договір № 08.03.2025 -100001057, який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (Оферти) (кредитної лінії), заявки кредитного договору, відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору та інформаційного повідомлення позичальника ОСОБА_1 (а.с.90-96).
Відповідно до умов кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року позичальнику надається Кредит на наступних умовах: дата надання/видачі кредиту - 08/03/2025; сума Кредиту: 18000 грн. 00 коп., строк, на який надається Кредит - 98 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту - 13.06.2025;
Реквізити належного Позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів Позичальнику за даним та наступними договорами: НОМЕР_3.
В договорі № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 зазначено, що продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування та строку виплати кредиту передоачена. продовження (лонгація, пролонгація) строку договору не передбачена. Позичальник має право ініціювати укладення додаткового договору для продовження строку кредитування та строку виплати кредиту, установлених договором, на підставі поданого до кредитодавця звернення із зазначеною датою в паперовій формі або в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час такого ініціювання. Кредитодавець також інформує Позичальника про зміну строку повернення Кредиту шляхом відправлення повідомлення в особистий кабінет Позичальника на вебсайті Кредитодавця, який є створеним на момент укладення даного кредитного договору або створюється Позичальнику при укладенні ним даного договору, та є обраним за згодою з Позичальником каналом для комунікації, для відправлення повідомлень про зміну строку повернення Кредиту та строку виплати кредиту. Ініціювання споживачем продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування відбувається без змін умов попередньо укладеного договору в бік погіршення для споживача.
Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит (надалі - "процентна ставка"). Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку.
Комісія, пов`язана з наданням Кредиту (надалі - "Комісія", економічна сутність - плата за надання Кредиту) - 15% від суми Кредиту та дорівнює 2700 грн. 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту.
Договором не передбачено змін в умовах надання фінансової послуги, щодо якої укладено договір, крім продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування та строку виплати кредиту у порядку, передбаченому договором.
Протягом строку дії договору тарифи та комісія(ії) за фінансовою послугою залишаються незмінними. Кредитодавець не надає додаткових та/або супутніх послуг.
Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0.86% (денна процентна ставка) = (15163.5 / 18000)/ 98 х 100%.
Відповідно до умов кредитного договору його невід`ємною частиною є графік платежів, яким визначено строки, розмір та структуру кожного платежу, що підлягає сплаті позичальником протягом строку кредитування.  
Із графіка платежів убачається, що погашення кредиту передбачалося шляхом здійснення семи чергових платежів, кожен із яких становить 4737,65 грн, при цьому склад кожного платежу змінюється залежно від етапу виконання договору та включає погашення суми кредиту, процентів і комісії. Перрший платіж у розмірі 4737,65 грн мав бути сплачений 21 березня 2025 року за період з 03 березня 2025 року по 21 березня 2025 року та складався з 2520,00 грн основної суми кредиту та 2217,65 грн процентів; другий платіж у розмірі 4737,65 грн мав бути сплачений 04 квітня 2025 року за період з 22 березня 2025 року по 04 квітня 2025 року та складався з 2520,00 грн основної суми кредиту, 482,35 грн процентів та 1735,30 грн комісії; третій платіж у розмірі 4737,65 грн мав бути сплачений 18 квітня 2025 року за період з 05 квітня 2025 року по 18 квітня 2025 року та складався з 2277,06 грн основної суми кредиту та 2 460,59 грн комісії. Проценти у складі цього платежу відсутні; четвертий платіж у розмірі 4737,65 грн мав бути сплачений 02 травня 2025 року за період з 19 квітня 2025 року по 02 травня 2025 року та складався з 1932,58 грн основної суми кредиту та 2805,07 грн комісії, проценти не нараховуються, п`ятий платіж у розмірі 4737,65 грн мав бути сплачений 16 травня 2025 року за період з 03 травня 2025 року по 16 травня 2025 року та складався з 1539,87 грн основної суми кредиту та 3197,78 грн комісії; шостий платіж у розмірі 4737,65 грн мав бути сплачений 30 травня 2025 року за період з 17 травня 2025 року по 30 травня 2025 року та складався з 1092,18 грн основної суми кредиту та 3645,47 грн комісії; сьомий (останній) платіж у розмірі 4 737,60 грн мав бути сплачений 13 червня 2025 року за період з 31 травня 2025 року по 13 червня 2025 року та складався з 581,81 грн основної суми кредиту та 4155,79 грн комісії.
Також умовами договору визначено, що в день укладення даного договору позичальнику відкривається кредитна лінія, яка реалізується наступним чином: сума кредиту, яка визначена у розділі І даного Договору, є одночасно і 1-им Траншем, з якого складається Сума кредиту, яка надається відповідно до умов даного Договору. В подальшому Кредитодавець протягом строку дії цього Договору має право повідомити Позичальника в усній та/або письмовій (паперовій або електронній) формі про наявність у нього можливості збільшити Суму Кредиту, що надається Позичальнику за цим Договором. У випадку отримання вказаного повідомлення від Кредитодавця та у разі виникнення у Позичальника наміру збільшити Суму Кредиту за даним Договором Позичальник ініціює укладення Додаткового Договору шляхом особистого звернення у підрозділ Кредитодавця або шляхом вчинення необхідних дій в Особистому кабінеті на сайті/в мобільному застосунку Кредитодавця. Після узгодження Сторонами зміни умов Договору, пов`язаних зі збільшенням Суми Кредиту, сторони укладають Додатковий Договір, у якому викладають змінені умови Договору. Додатковий договір може бути укладений Сторонами в письмовій паперовій або в письмовій електронній формах з дотриманням вимог чинного законодавства. Черговий Транш (частина Суми Кредиту) надається Кредитодавцем Позичальнику відповідно до укладеного Сторонами Додаткового Договору. Сума Кредиту складається з усіх Траншів (частин Суми кредиту), зазначених в Договорі (1-й Транш) та в укладених Сторонами Додаткових Договорах (чергові Транші). Позичальник інформується про зміни в умовах надання фінансової послуги шляхом викладення зазначених змін у вказаному Додатковому Договорі та надання його примірника Позичальнику особисто в паперовій формі у підрозділі Кредитодавця (у випадку укладення Додаткового Договору в паперовій формі) або надіслання його примірника Позичальнику в Особистому кабінеті та/або на електронну адресу, вказану Позичальником (у випадку укладення Додаткового Договору в електронній формі) з дотриманням умов чинного законодавства. Також Кредитодавець інформує Позичальника про зміну суми (ліміту) кредиту шляхом відправлення повідомлення в особистий кабінет Позичальника на вебсайті Кредитодавця, який є створеним на момент укладення даного кредитного договору або створюється Позичальнику при укладенні ним даного договору, та є обраним за згодою з Позичальником каналом для комунікації для відправлення повідомлень про зміну суми (ліміту) кредиту.
Орієнтовна реальна річна процентна ставка) за кредитом становить 8334.08%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 33163 грн. 50 коп. Загальні витрати за споживчим кредитом 15163 грн. 50 коп.
Неустойка: 180 грн. 00 коп., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Розмір процентів відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України становить 365 % річних, які нараховуються від простроченої Позичальником суми (база розрахунку). Максимальний розмір процентів відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України встановлюється законом.
Даний договір № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року було підписано позичальником ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором Е531.
Також 08 березня 2025 року позичальником ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором А531 було підписано паспорт споживчого кредиту, який містив аналогічні умови кредитування та порядку повернення кредиту (а.с.88-89)
19 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Споживчий центр» із пропозицією про укладення додаткового договору до кредитного договору (кредитної лінії) № 08.03.2025-100001057 від 08 березня 2025 року, в якій просила укласти додатковий договір до зазначеного кредитного договору. У поданій пропозиції позичальник просила за її ініціативою та на підставі її звернення продовжити строк, на який надається кредит, та строк дії кредитного договору, внести зміни до заявки та акцепту, а саме викласти в новій редакції умови щодо строку кредитування, дати повернення кредиту, графіка платежів, строку дії договору, денної процентної ставки та її розрахунку. 
Зокрема, запропоновано встановити строк, на який надається кредит, тривалістю 113 днів з дати його надання, визначити датою повернення (виплати) кредиту 28 червня 2025 року та погодити графік погашення заборгованості, який передбачає здійснення п`яти чергових платежів. Перший платіж у загальному розмірі 4737,65 грн мав бути здійснений 03 травня 2025 року, з яких 2277,06 грн становить сума кредиту, 2460,59 грн - проценти, комісія - 0 грн. Другий платіж у загальному розмірі 4737,65 грн мав бути здійснений 17 травня 2025 року, з яких 1932,58 грн становить сума кредиту, 2805,07 грн - проценти, комісія - 0 грн. Третій платіж у загальному розмірі 4737,65 грн мав бути здійснений 31 травня 2025 року, з яких 1539,87 грн становить сума кредиту, 3197,78 грн - проценти, комісія - 0 грн. Четвертий платіж у загальному розмірі 4737,65 грн мав бути здійснений 14 червня 2025 року, з яких 1092,18 грн становить сума кредиту, 3645,47 грн - проценти, комісія - 0 грн. П`ятий платіж у загальному розмірі 4737,60 грн мав бути здійснений 28 червня 2025 року, з яких 581,81 грн становить сума кредиту, 4155,79 грн - проценти, комісія - 0 грн. Також у пропозиції зазначено, що сторони погоджуються, що у разі отримання кредитодавцем платежу позичальника у розмірі, меншому за розмір чергового платежу, до настання дати такого платежу належним строком для сплати нарахованих на цей день процентів та комісії є день отримання такого платежу. Крім того, позичальник запропонувала встановити, що договір діє протягом одного року, а денна процентна ставка становить 0,65 %, розрахована за формулою: 0,65 % = (7423,5 / 16264,7) / 70 ? 100 %. У пункті 2 пропозиції зазначено, що проценти та комісія, нараховані за користування кредитом станом на момент укладення додаткового договору, підлягають сплаті позичальником у дату укладення такого договору не пізніше 23 год. 59 хв. цієї ж дати. Також у пропозиції визначено, що інші умови кредитного договору, не змінені додатковим договором, залишаються чинними в редакції, погодженій сторонами раніше, та сторони підтверджують їх обов`язковість для себе. Крім цього, зазначено, що додатковий договір є невід`ємною частиною кредитного договору та набирає чинності з дати отримання позичальником в інформаційній системі кредитодавця відповіді про прийняття пропозиції (акцепту), підписаної уповноваженим працівником кредитодавця у порядку, встановленому законодавством. Також передбачено, що додатковий договір припиняється та втрачає чинність з дати, наступної за датою невиконання позичальником обов`язку, встановленого пунктом 2 цього додаткового договору. Дану пропозицію від 19 квітня 2025 року ОСОБА_1 було підписано одноразовим ідентифікаторм К919. (а.с.83)
19 квітня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» надало відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) про укладення додаткового договору до кредитного договору (кредитної лінії) № 08.03.2025-100001057 від 08 березня 2025 року, в якій підтвердило, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію позичальника про укладення додаткового договору до зазначеного кредитного договору. У відповіді зазначено, що акцептовані кредитором умови додаткового договору містяться у пропозиції (оферті) позичальника, а також викладені безпосередньо у тексті відповіді. Відповідно до акцептованих умов строк, на який надається кредит, становить 113 днів з дати його надання, а датою повернення (виплати) кредиту визначено 28 червня 2025 року. Також погоджено графік погашення заборгованості, який є аналогічним викладеному в прозиції від 19 квітня 2026 року. Крім того, у відповіді зазначено, що сторони погодилися, що у разі отримання кредитодавцем платежу позичальника у розмірі, меншому за розмір чергового платежу, до настання дати такого платежу належним строком (терміном) для сплати нарахованих на цей день процентів та комісії є день отримання такого платежу. Також акцептовано умову про те, що договір діє протягом одного року, а денна процентна ставка становить 0,65 %, розрахована за формулою: 0,65 % = (7423,5 / 16264,7) / 70 ? 100 %. У пункті 2 відповіді кредитор підтвердив домовленість сторін про те, що проценти та комісія, нараховані за користування кредитом станом на момент укладення додаткового договору, підлягають сплаті позичальником у день укладення такого договору не пізніше 23 год. 59 хв. цієї дати. Крім того, зазначено, що інші умови кредитного договору, які не змінені додатковим договором, залишаються чинними у редакції, погодженій сторонами раніше, а сторони підтверджують їх обов`язковість для себе. Передбачено, що додатковий договір припиняється та втрачає чинність з дати, наступної за датою невиконання позичальником обов`язку, встановленого пунктом 2 додаткового договору.(а.с.83-84)
Крім того, 17 червня 2025 року о 11 год. 02 хв. відповідач ОСОБА_1 через інформаційно-телекомунікаційну систему ТОВ «Споживчий центр» сформувала та направила кредитодавцю пропозицію про укладення додаткового договору до кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08 березня 2025 року (оферту), якою запропонувала змінити умови укладеного між сторонами кредитного договору у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань та виникненням заборгованості. Зі змісту зазначеної оферти вбачається, що відповідач, звертаючись до позивача з пропозицією укласти додатковий договір, фактично визнала наявність заборгованості за кредитним договором, її склад, розмір та запропонувала сторонам здійснити реструктуризацію боргу шляхом зміни строків виконання зобов`язань, визначення фіксованого розміру заборгованості та встановлення нового графіка її погашення. Так, відповідно до пункту 1 запропонованого додаткового договору сторони підтвердили, що станом на дату його укладення у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору утворилася прострочена заборгованість, яка складається з простроченої суми кредиту у розмірі 9108,91 грн, прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 8712,24 грн, при цьому заборгованість зі сплати комісії за надання кредиту та комісії за його обслуговування була відсутня та становила 0,00 грн. Загальний розмір простроченої заборгованості сторонами визначено у сумі 17821,15 грн. Крім того, сторони підтвердили, що у відповідача виник обов`язок зі сплати неустойки у розмірі 5204,80 грн, яка також підлягала погашенню відповідно до нового графіка платежів. Водночас у пункті 1 оферти сторони спеціально погодили, що визначена прострочена заборгованість у сумі 17821,15 грн є фіксованою, тобто після укладення додаткового договору її розмір не збільшується, на неї не нараховуються проценти та інші платежі, а вона підлягає погашенню виключно відповідно до погодженого сторонами графіка платежів.
Пунктом 2 оферти сторони окремо визначили розмір нарахованих, однак ще не прострочених зобов`язань відповідача за кредитним договором. До них віднесено залишок основної суми кредиту у розмірі 4 155,79 грн, нараховані проценти у розмірі 397,94 грн, а також комісію за надання кредиту та комісію за його обслуговування, які становили 0,00 грн.
Загальна сума непрострочених зобов`язань була визначена сторонами у розмірі 4 553,73 грн, які також підлягали сплаті згідно з графіком платежів. Отже, із запропонованих умов додаткового договору вбачається, що сторони погодили остаточний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 17 червня 2025 року, яка складалася із простроченої заборгованості у сумі 17 821,15 грн, поточних нарахованих зобов`язань у сумі 4 553,73 грн та неустойки у розмірі 5 204,80 грн. Пунктом 3 оферти сторони домовилися про істотну зміну порядку виконання кредитного договору. Зокрема, відповідач зобов`язувалася сплатити лише ті суми кредиту, процентів, комісій та неустойки, які були прямо визначені у пунктах 1 та 2 додаткового договору. Від сплати будь-яких інших процентів, комісій чи інших платежів, у тому числі тих, які могли бути нараховані у майбутньому відповідно до умов первісного кредитного договору, відповідач звільнялася, а кредитодавець після укладення додаткового договору зобов`язувався їх більше не нараховувати. Таким чином, запропонований додатковий договір передбачав припинення подальшого нарахування процентів після визначення сторонами остаточного розміру заборгованості та її реструктуризацію шляхом встановлення фіксованої суми боргу. З метою виконання зазначених зобов`язань сторони погодили новий графік платежів, який передбачав поетапне погашення всієї заборгованості протягом періоду з 17 червня 2025 року по 04 листопада 2025 року шляхом внесення шести платежів. Перший платіж у розмірі 5000,00 грн відповідач повинна була здійснити 17 червня 2025 року. Вся зазначена сума підлягала зарахуванню виключно в рахунок погашення основної суми кредиту. Другий платіж у розмірі 5250,00 грн мав бути сплачений 15 липня 2025 року та також повністю спрямовувався на погашення тіла кредиту. Третій платіж у сумі 5250,00 грн підлягав сплаті 12 серпня 2025 року, при цьому 3014,70 грн повинні були бути зараховані в рахунок погашення основної суми кредиту, а 2235,30 грн - у рахунок сплати процентів за користування кредитом. Четвертий платіж у розмірі 5250,00 грн, строк сплати якого визначено 09 вересня 2025 року, повністю складався зі сплати процентів за користування кредитом. П`ятий платіж у сумі 5250,00 грн мав бути внесений 07 жовтня 2025 року, з яких 1 624,88 грн підлягали зарахуванню в рахунок погашення процентів, а 3625,12 грн - у рахунок погашення неустойки. Останній, шостий платіж у розмірі 1579,68 грн, строк сплати якого визначено 04 листопада 2025 року, повністю складався із суми неустойки. Таким чином, погоджений сторонами графік платежів передбачав поетапне погашення спочатку основної суми кредиту, потім процентів за користування кредитом, а завершальними платежами - неустойки. При цьому пунктом 5 оферти сторони передбачили особливу умову щодо останнього платежу. Так, відповідач підлягала звільненню від обов`язку сплачувати платіж № 6 у розмірі 1 579,68 грн, який складався виключно із частини неустойки, однак лише за умови належного та своєчасного виконання усіх попередніх платежів №№ 1-5. У разі виконання цієї умови кредитодавець погоджувався пробачити відповідачу відповідну частину неустойки. Натомість у разі порушення строків або неповної сплати хоча б одного із попередніх платежів право на прощення боргу втрачалося, а відповідач була зобов`язана сплатити і шостий платіж у повному обсязі. Крім того, офертою було запропоновано змінити строк кредитування та встановити, що кредит надається строком 200 днів з дати його надання, а кінцевою датою його повернення визначити 04 листопада 2025 року. Також сторони запропонували викласти у новій редакції положення договору щодо строку його дії, визначивши, що кредитний договір діє протягом двох років з моменту його укладення. Пунктом 8 оферти сторони погодили змінити денну процентну ставку та встановити її у розмірі 0,49 %, а пунктом 9 - змінити основні показники вартості кредиту, визначивши орієнтовну реальну річну процентну ставку у розмірі 11 988,21 %, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача - 22 374,88 грн, а загальні витрати за споживчим кредитом - 9 110,18 грн. Пунктами 10 та 11 оферти сторони також погодили нову редакцію положень договору щодо можливості зміни строку кредитування, строку виплати кредиту, строку дії договору, а також можливості зміни умов надання фінансової послуги і тарифів виключно шляхом укладення додаткового договору за взаємною згодою сторін. Інші умови кредитного договору, які не були змінені додатковим договором, сторони домовилися залишити без змін.
Пунктом 14 оферти, яким сторони визначили порядок набрання чинності додатковим договором. 
Так, хоча додатковий договір вважався укладеним з моменту отримання позичальником від кредитодавця відповіді про прийняття пропозиції (акцепту), його дія була поставлена під відкладальну умову. Зокрема, сторони погодили, що додатковий договір набирає чинності лише після належного виконання відповідачем обов`язку зі сплати першого платежу у розмірі 5 000,00 грн, визначеного графіком платежів. При цьому сторони прямо передбачили, що у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної сплати першого платежу додатковий договір припиняється та втрачає чинність з дня, наступного після такого порушення. Отже, реалізація передбачених додатковим договором умов щодо реструктуризації заборгованості, припинення нарахування процентів, фіксації розміру боргу та можливості прощення частини неустойки була безпосередньо поставлена у залежність від належного виконання відповідачем першого платежу вдповідно до погодженого сторонами графіка. (а.с.85)
Після отримання від відповідача пропозиції про укладення додаткового договору до кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08 березня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» сформувало та направило відповідачу відповідь про прийняття пропозиції (акцепт). Зі змісту вказаного документа вбачається, що кредитодавець однозначно та безумовно прийняв (акцептував) пропозицію позичальника щодо укладення додаткового договору без будь-яких застережень, доповнень чи змін її умов. У тексті акцепту кредитодавець прямо зазначив, що приймає пропозицію позичальника про укладення додаткового договору до кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08 березня 2025 року, а всі акцептовані умови додаткового договору містяться як у самій оферті позичальника, так і повторно викладені у тексті відповіді кредитора. Таким чином, відповідь кредитора не містить будь-яких нових умов чи змін до запропонованої відповідачем редакції додаткового договору, а повністю відтворює її зміст, що свідчить про безумовне погодження кредитодавця з усіма запропонованими відповідачем умовами реструктуризації заборгованості.
Досліджений судом акцепт кредитодавця повністю відповідає змісту оферти, направленої відповідачем 17 червня 2025 року. Будь-яких відмінностей щодо розміру заборгованості, порядку її погашення, графіка платежів, строків виконання зобов`язань, умов прощення частини неустойки, зміни строку кредитування, розміру процентної ставки чи інших істотних умов між офертою та акцептом судом не встановлено. Отже, кредитодавець безумовно прийняв усі запропоновані відповідачем умови додаткового договору без внесення до них будь-яких змін чи застережень. (а.с. 86-87)
Судом досліджено інформацію, отриману з центрального вузла Системи BankID Національного банку України на електронний запит щодо ідентифікації користувача. Із зазначеної інформації вбачається, що електронна ідентифікація здійснювалася із використанням даних, підтверджених АТ КБ «ПриватБанк», а саме: прізвища, ім`я та по батькові відповідача - ОСОБА_1 , реєстраційного номера облікової картки платника податків НОМЕР_1 , дати народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , номера мобільного телефону НОМЕР_4 , зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , а також реквізитів паспорта громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_5 , виданого 03.03.2021 органом 8034, строком дії до 03.03.2031 (а.с.31) 
Судом досліджено лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 1-1002 від 10.02.2026 року та договір про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Споживчий центр» на виконання якого здійснюється переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків, з яких вбачається що 08.03.2025 о 12 год. 13 хв. 19 сек. було успішно здійснено переказ грошових коштів у розмірі 18000,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_6 , номер транзакції в системі iPay.ua - 674078381, із призначенням платежу: «Видача за договором кредиту № 08.03.2025-100001057». (а.с.25-29,32)
Судом досліджено LOG FILE - візуальну форму послідовності дій учасників електронної комерції (кредитора та позичальника) щодо укладення кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача. Із зазначеного документа судом встановлено, що 08.03.2025 відповідач пройшов ідентифікацію в інформаційно-телекомунікаційній системі о 12:07:26, після чого о 12:12:12 направив кредитодавцю запит щодо можливості отримання кредиту із зазначенням бажаних параметрів кредитування. Надалі кредитодавцем було направлено відповідачу одноразовий ідентифікатор (12:12:14), паспорт споживчого кредиту (12:12:15), а також заявку, оферту та акцепт, що містили істотні умови кредитного договору (12:12:42). О 12:13:15 відповідач підписав акцепт одноразовим ідентифікатором та направив його кредитодавцю, після чого того ж часу кредитодавцем було направлено відповідачу підтвердження про вчинення електронного правочину у формі електронного документа (а.с.97)
Судом досліджено LOG FILE - візуальну форму послідовності дій учасників електронної комерції (кредитора та позичальника) щодо укладення кредитного договору № 19.04.2025-100000285 від 19.04.2025 в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача. Із зазначеного документа судом встановлено, що 19.04.2025 відповідач пройшов ідентифікацію в інформаційно-телекомунікаційній системі о 07 год. 57 хв. 44 сек., після чого о 07 год. 58 хв. 26 сек. направив кредитодавцю запит щодо можливості отримання кредиту із зазначенням бажаних параметрів кредитування. О 07 год. 58 хв. 27 сек. кредитодавцем було направлено відповідачу одноразовий ідентифікатор, а також повні тексти заявки, оферти та акцепту, які містили істотні умови кредитного договору. О 07 год. 59 хв. 30 сек. відповідач підписав акцепт одноразовим ідентифікатором та направив його кредитодавцю, після чого того ж часу кредитодавцем було направлено відповідачу підтвердження про вчинення електронного правочину у формі електронного документа. (а.с.98)
Судом досліджено довідку ТОВ «СМ Універсал» № 2205/26-1 від 22.05.2026, відповідно до якої за даними інформаційної системи товариства на номер мобільного телефону НОМЕР_4 19.04.2025 о 07 год. 58 хв. 27 сек. було успішно доставлено SMS-повідомлення з текстом: «Код підтвердження: Паролі підпису ШвидкоГроші: K919 для Додатку».(а.с.99)
Судом досліджено довідку ТОВ «СМ Універсал» № 2605/26-1 від 26.05.2026, відповідно до якої за даними інформаційної системи товариства на номер мобільного телефону НОМЕР_4 08.03.2025 о 12 год. 12 хв. 14 сек. було успішно доставлено SMS-повідомлення з текстом: «Код підтвердження: Паролі підпису ШвидкоГроші: A531 для Паспорту E531 для Договору».(а.с.100)
На підтвердження заборгованості до позовної заяви позивачем долучено довідку - розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року, в якому зазначено, що заборгованість ОСОБА_2 складає : 8404,88 грн основного боргу, проценти в розмірі 5204,8060 грн., що складає разом 13609,68 грн. (а.с.16)
Також позивачем було надано розрахунок заборгованості за договором 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року станом на 20 квітня 2025 року щодо видачі кредиту 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року, сума наданого кредиту 18000,00 грн, позичальник ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , в якому вказано, що загальна сума заборгованості складає 0,00 грн. При цьому з вказаного розрахунку слідує, що в період з 08 березня 2025 року по 08 квітня 2025 року нараховувалися відсотки за ставкою 1%, що складало 180 грн в день від основного боргу 18000, грн., при цьому 08 березня 2025 року було нараховано комісію в розмірі 2700,00 грн, а позичальником 21 березня 2025 року сплачено 4737,65 грн на погашення кредиту, а 08 квітня 2025 року сплачено 3150,00 грн. В період з 09 квітня 2025 року по 18 квітня 2025 року нараховувалися відсотки за ставкою 1%, що складало 162,65 грн в день за 09 квітня 2025 року, 11,12, 13, 15, 16, 18 квітня 2025 року та в сумі 162,64 грн в день від основного боргу 16264,70 грн., при цьому 05 квітня 2025 року по 10 квітня 2025 року було нараховано штрафи в розмірі 180,00 грн. в день, а позичальником 10 квітня 2025 року сплачено 2667,65 грн. (а.с.101)
Також позивачем було надано розрахунок заборгованості за договором 19.04.2025-100000285 від 19 квітня 2025 року станом на 25 травня 2026 року щодо видачі кредиту 19.04.2025-100000285 від 19 квітня 2025 року, сума наданого кредиту 16264,70 грн, позичальник ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , в якому вказано, що заборгованстіь складає 13609,68 грн., з яких залишок відсотків 8404,88 грн, залишок штрафів 5204,80 грн.. При цьому з вказаного розрахунку вбачається нарахування відсотків з 19 квітня 2025 року по 17 червня 2025 року включно за ставкою 1% в день, з 20 квітня 2025 року по 16 травня 2025 року включно складало 162,65 грн в день, в період з 17 травня 2025 року по 26 травня 2025 року включно 157,65 грн в день, з 27 травня 2026 року по 31 травня 2025 року включно 154,65 грн. в день, з 01 червня 2026 року по по 06 червня 2025 року включно в розмірі 149,65 грн в день, з 07 червня 2025 року по 09 червня 2026 року включно в розмірі 136,65 грн. в день, з 10 червня 2025 року по 17 червня 2025 року включно в розмірі 132,65 грн в день. З 18 червня 2025 року відсотки не нараховувалися. При цьому з 20 квітня 2025 року по 15 травня 2025 року включно проценти нараховувалися на суму заборгованості в розмірі 16264,70 грн., з 16 травня 2025 року по 25 травня 2025 року включно на суму заборгованості в розмірі 15764,70 грн., з 26 травня 2025 року по 30 травня 2025 року включно на суму заборгованості в розмірі 15464,70 грн., з 31 травня 2025 року по 05 червня 2025 року включно на суму заборгованості в розмірі 14964,70 грн., з 06 червня 2025 року по 08 червня 2025 року включно насумузаборгованостіврозмірі 13664,70 грн., з 09 червня 2025 року по 16 червня 2025 року включно на суму заборгованості в розмірі 13264,70 грн., з 17 червня 2025 року по 18 червня 2025 року включно на суму заборгованості в розмірі 8264,7 грн. При цьому заборгованість за тілом кредиту з 19 червня 2025 року по 16 липня 2025 року включно становила 8264,70 грн., з 17 липня 2025 року по 30 липня 2025 року включно 5764,7 грн., з 31 липня 2026 року по 15 вересня 2025 року включно 3014,70 грн., з 16 вересня 2025 року по 20 жовтня 2025 року включно 1264,70 грн.,з 21 жовтня 2025 року по 11 листопада 2025 року включно 264,70 грн., з 12 листопада 2025 року по 13 листопада 2025 року 0,00 грн, Крім того, з вказаного розрахунку заборгованості вбчається, що 19 квітня 2025 року було нараховано штраф в розмірі 80,00 грн., в період з 04 травня 202 року по 26 травня 2025 року було нараховано штраф в розмірі 162,65 грн. за кожний день, в період з 01 червня 2025 року по 06 червня 2025 року включно було нараховано штраф в розмірі 162,65 за кожний день, в період з 15 червня 2025 року по 17 червня 2025 року включно було нараховано штраф в розмірі 162,65 грн за кожний день, при цьому на погашення заборгованості згідно вказаного розрахунку позичальником було внесено наступні кошти: 19 квітня 2025 року в розмірі 2689,12 грн., 16 травня 2025 року в розмірі 500,00 грн., 26 травня 2025 року в розмірі 300,00 грн., 31 травня 2025 року в розмірі 500,00 грн., 06 червня 2025 року в розмірі 1300.00 грн., 09 червня 2025 року в розмірі 400,00 грн.,17 червня 2025 року в розмірі 5000,00 грн., 17 липня 2025 року в розмірі 2500,00 грн., 31 липня 2025 року в розмірі 2750,00 грн, 16 вересня 2025 року в розмірі 1750,00 грн., 21 жовтня 2025 року в розмірі 1000,00 грн., 12 листопада 2025 року в розмірі 970,00 грн. (а.с.103-104)
Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України та нормами Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронну комерцію».
З огляду на положення частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладена між сторонами угода визнається правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ч. ч. 2 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що двосторонні правочини є договорами, в яких погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
У постанові КЦС ВС від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 Верховний суд зазначив, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19 зазначено: «Відповідно достатті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно частин першої та другоїстатті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію(оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першоїстатті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). У статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Тому укладення договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
При цьому, під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що статтею 204 ЦК України регламентована презумпція правомірності правочину.
Так, відповідно до наведеної норми права правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами статті 530 ЦК України, обумовлено що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно піддягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Приписами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що спір між сторонами фактично стосується не лише правильності визначення розміру заборгованості, а насамперед встановлення юридичного факту виникнення саме того грошового зобов`язання, на яке посилається позивач як на підставу заявленого позову.
Судом встановлено, що під час розгляду справи відповідач не заперечував факту укладення кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року, порядку його укладення чи використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Із відзиву на позов та подальших письмових пояснень відповідача вбачається, що останній фактично визнав проходження процедури ідентифікації через систему BankID, підтвердив отримання одноразового ідентифікатора на належний йому номер телефону та підписання кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 рокушляхом введення такого одноразового ідентифікатора.
Заперечення відповідача були спрямовані не на спростування факту укладення кредитного договору, а виключно на заперечення факту надання нового кредиту за договором № 19.04.2025-100000285 від 19.04.2025 року, правильності розрахунку заборгованості, законності нарахування процентів, комісії та неустойки.
За таких обставин суд доходить висновку, що факт укладення між сторонами кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 рокув електронній формі є доведеним, оскільки він підтверджується як письмовими доказами, поданими позивачем, так і процесуальною поведінкою самого відповідача, який зазначених обставин не заперечував а ткаож відповідає вимогам статей 202, 205, 207, 638, 639 ЦК України, статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», а також узгоджується із правовими висновками Верховного Суду.
Крім того, матеріали справи містять додатковий договір від 19 квітня 2025 року до кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року, укладення якого сторонами в електронній формі відповідачем також не заперечувалося.
Разом з тим, дослідивши його зміст, суд встановив, що зазначений договір не передбачає виникнення між сторонами нового самостійного кредитного зобов`язання, а змінює окремі умови вже існуючого договору від 08 березня 2025 року.
Суд звертає увагу, що зі змісту зазначеного договору від 19 квітня 2025 року вбачається, що він прямо визначений сторонами як додатковий договір до кредитного договору від 08 березня 2025 року.
Дослідивши зміст додаткового договору від 19 квітня 2025 року суд встановив, що його положення не містять умов про виникнення нового самостійного кредитного зобов`язання, натомість передбачають зміну окремих умов вже існуючого договору від 08 березня 2025 року.
Так, зі змісту додаткового договору від 19 ківтня 2025 року вбачається, що ним змінено окремі умови первісного договору, зокрема щодо строку користування кредитом, розміру процентної ставки, порядку виконання зобов`язань та визначення залишку заборгованості, тоді як предмет договору, сторони правовідносин та саме кредитне зобов`язання залишилися незмінними.
Таким чином, за своєю правовою природою додатковий договір від 19 квітня 2025 року є зміною умов кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року, а не новим кредитним договором, за яким виникло окреме самостійне грошове зобов`язання. Такий висновок узгоджується зі змістом статті 651 ЦК України, відповідно до якої зміна договору здійснюється за домовленістю сторін та не припиняє самого зобов`язання, якщо інше прямо не встановлено законом чи договором.
При цьому суд бере до уваги, що вже після подання позовної заяви представник позивача у своїх додаткових письмових поясненнях фактично визнав допущені під час оформлення позову неточності та зазначив, що кредитні правовідносини виникли саме на підставі кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року, тоді як договір від 19 квітня 2025 року є додатковим договором до нього.
Одночасно представник позивача повідомив суд про намір подати позовну заяву у новій редакції з урахуванням зазначених обставин.
Разом із тим матеріали справи свідчать, що до закінчення судового розгляду позивач не скористався процесуальними правами, передбаченими ЦПК України, та не подав заяви про зміну предмета або підстав позову, не збільшив і не зменшив розмір позовних вимог, не подав заяви про уточнення позовних вимог чи позовної заяви у новій редакції.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтями 12 та 13 ЦПК України, саме позивач визначає предмет та підстави позову, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених вимог і не вправі самостійно змінювати предмет спору або підміняти волевиявлення сторони.
Оскільки позивач просив стягнути заборгованість саме за кредитним договором № 19.04.2025-100000285 від 19.04.2025 року, суд позбавлений процесуальної можливості самостійно змінити предмет позову та вирішувати питання про стягнення заборгованості за іншим договором, навіть якщо під час розгляду справи позивач фактично визнав, що кредитні кошти були надані за договором № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року.
З огляду на викладене суд розглядає справу виключно в межах тих позовних вимог, які були заявлені у позовній заяві, а саме щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 19.04.2025-100000285 від 19.04.2025 року.
Водночас суд не надає правової оцінки додатковій угоді від 17 червня 2025 року до кредитного договору № 08.03.2025-100001057 від 08.03.2025 року, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів її укладення. Зокрема, відсутні докази направлення відповідачу одноразового ідентифікатора, його використання відповідачем для підписання відповідного правочину та інші докази, які підтверджували б укладення цього договору відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». За таких обставин зазначений документ не може бути покладений судом в основу рішення.
У поданій позовній заяві позивач зазначив, що 19 квітня 2025 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідачу були надані кредитні кошти у розмірі 16265 грн, та саме заборгованість за цим договором просив стягнути з відповідача в судовому порядку.
Саме ці обставини були покладені позивачем в основу заявлених позовних вимог та визначали предмет доказування у справі.
Разом із тим під час розгляду справи судом встановлено, що вже після подання відповідачем відзиву позивач у своїх додаткових письмових поясненнях фактично визнав допущені у позовній заяві неточності та зазначив, що кредитні кошти були фактично надані відповідачу 08 березня 2025 року у сумі 18000 грн, тоді як додатковий договір від 19 квітня 2025 року лише змінив окремі умови вже існуючого кредитного договору.
Суд вважає, що такими поясненнями позивач фактично спростував ті обставини, які сам поклав в основу позовної заяви.
При цьому суд звертає увагу, що, незважаючи на зміну власної правової позиції щодо підстав виникнення спірного зобов`язання, позивач не скористався процесуальними правами, передбаченими статтею 49 ЦПК України та до закінчення судового розгляду позивач не подав заяви про зміну предмета або підстав позову, не уточнив позовних вимог, не змінив дату укладення кредитного договору, не просив суд стягнути заборгованість за договором від 08 березня 2025 року замість договору від 19 квітня 2025 року.
Разом із тим, виходячи із сукупності досліджених доказів, суд вважає доведеним, що 08 березня 2025 року між сторонами дійсно виникли кредитні правовідносини та відповідач фактично отримав кредитні кошти у сумі 18000 грн.
Так, відповідач ні у відзиві, ні у подальших письмових поясненнях не заперечував самого факту отримання 18000 грн за договором від 08 березня 2025 року.
Навпаки, відповідач протягом всього розгляду справи послідовно зазначав, що кредит був отриманий саме 08 березня 2025 року, після чого 19 квітня 2025 року сторони уклали додатковий договір, яким було змінено окремі умови кредитування.
Крім того, зі змісту заперечень відповідача вбачається, що останній самостійно здійснив розрахунок процентів, виходячи із суми кредиту 18000 грн, перевірив правильність застосування зміненої процентної ставки після укладення додаткового договору та навів власний розрахунок процентів, які, на його думку, могли бути правомірно нараховані, і тих, нарахування яких він вважав безпідставним.
Суд вважає, що така процесуальна поведінка відповідача свідчить про фактичне визнання ним отримання кредитних коштів саме за договором від 08 березня 2025 року.
Зазначені обставини також підтверджуються наданими позивачем електронним кредитним договором, паспортом споживчого кредиту, відомостями про проходження відповідачем процедури ідентифікації, підтвердженням підписання договору одноразовим ідентифікатором, довідками щодо здійснення переказу кредитних коштів, а також подальшою поведінкою сторін щодо виконання договору.
Оцінюючи зазначені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вони є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою та підтверджують факт отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 18000 грн. саме 08 березня 2025 року.
Разом із тим суд погоджується із запереченнями відповідача щодо недоведеності факту видачі кредитних коштів 19 квітня 2025 року у сумі 16265 грн.
Суд звертає увагу, що жоден із досліджених доказів не підтверджує здійснення позивачем саме 19 квітня 2025 року нового переказу кредитних коштів відповідачу.
Матеріали справи не містять жодного документа, який би підтверджував списання позивачем 16265 грн, перерахування саме цієї суми відповідачу або виникнення нового самостійного кредитного зобов`язання.
Навпаки, із самого змісту додаткового договору вбачається, що його предметом є зміна умов уже існуючого договору від 08 березня 2025 року, а не укладення нового кредитного договору.
Більше того, сам позивач у додаткових поясненнях підтвердив зазначену обставину, визнавши, що кредитні кошти були надані ще 08 березня 2025 року, а не 19 квітня 2025 року.
Суд вважає, що за таких обставин саме позивач спростував власні твердження, викладені у позовній заяві.
Посилання позивача на те, що відповідач здійснював подальші платежі, саме по собі не доводить виникнення нового кредитного договору, оскільки такі платежі однаковою мірою могли здійснюватися на виконання первісного договору від 08 березня 2025 року, що підтверджується й самим змістом додаткових пояснень позивача.
Суд також погоджується із доводами відповідача про те, що внутрішній розрахунок заборгованості сам по собі не є беззаперечним доказом виникнення грошового зобов`язання, оскільки такий документ лише відображає позицію самого позивача та відповідно до статті 89 ЦПК України підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами.
Суд вважає, що у даному випадку позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт виникнення саме того грошового зобов`язання, на яке він посилається у позовній заяві.
Відтак суд приходить до висновку, що заперечення відповідача у цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу, тоді як доводи позивача не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.
Аналізуючи зміст додаткових письмових пояснень представника позивача, поданих після отримання відзиву відповідача, та приходить до висновку, що переважна більшість наведених у них доводів фактично спрямована на підтвердження обставин, які під час розгляду справи відповідачем не заперечувалися.
Так, аналіз змісту зазначених пояснень свідчить, що представник позивача значний обсяг своїх доводів присвятив правовому обґрунтуванню можливості укладення кредитного договору в електронній формі, правомірності використання одноразового ідентифікатора як електронного підпису, проведенню ідентифікації відповідача із використанням системи BankID НБУ, порядку акцепту оферти, застосуванню Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також наведенню численної практики Верховного Суду щодо дійсності електронних договорів.
Разом із тим суд звертає увагу, що наведені обставини відповідачем фактично не заперечувалися.
Навпаки, із змісту відзиву та подальших додаткових пояснень відповідача вбачається, що останній визнавав укладення між сторонами кредитного договору від 08 березня 2025 року в електронній формі, не заперечував проходження процедури ідентифікації через систему BankID Національного банку України, підтверджував отримання одноразового ідентифікатора, яким було підписано кредитний договір, а також не ставив під сумнів сам порядок укладення електронного правочину.
Крім того, відповідач не заперечував і факт отримання кредитних коштів у сумі 18000 грн за договором від 08 березня 2025 року, про що прямо зазначав у своїх письмових поясненнях, здійснюючи власний розрахунок процентів саме за цим договором та обґрунтовуючи неправильність подальших нарахувань після укладення додаткового договору.
В той же час, суд звертає увагу, що основні заперечення відповідача протягом усього розгляду справи були зосереджені зовсім на інших обставинах. Так, відповідач послідовно зазначав, що позов заявлено про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 квітня 2025 року, тоді як фактично кредитні кошти були отримані ним ще 08 березня 2025 року; що додатковий договір від 19 квітня 2025 року не є новим кредитним договором; що позивач неправильно визначив підстави виникнення зобов`язання; що розрахунок заборгованості є незрозумілим, не містить порядку здійснення нарахувань, не дає можливості перевірити розподіл здійснених платежів та не підтверджений належними первинними документами.
Саме ці обставини були предметом спору між сторонами.
Однак, аналізуючи додаткові пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що жодної належної відповіді на наведені заперечення відповідача позивач фактично не надав.
Зокрема, представник позивача у своїх поясненнях зазначав, що відповідачем не подано жодних належних доказів на підтвердження власних заперечень, не надано альтернативного розрахунку заборгованості, а тому, на думку позивача, доводи відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги.
Разом із тим суд не може погодитися із такими доводами позивача.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України саме на позивача покладається процесуальний обов`язок довести ті обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги.
Тому, саме позивач повинен був надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження кожної обставини, покладеної ним в основу позову.
Водночас суд встановив, що позивач, стверджуючи про виникнення у відповідача заборгованості за кредитним договором від 19 квітня 2025 року, належних доказів виникнення саме такого грошового зобов`язання суду не надав.
Більше того, вже під час розгляду справи представник позивача сам зазначив, що фактично кредитні кошти були надані відповідачу ще 08 березня 2025 року, чим фактично спростував обставини, викладені у позовній заяві.
Суд також звертає увагу, що у додаткових письмових поясненнях представник позивача зазначав про належне виконання позивачем своїх договірних обов`язків та вказував, що кредитні кошти були перераховані на картковий рахунок відповідача із використанням сервісу інтернет-еквайрингу.
Разом із тим зазначені пояснення мають загальний характер.
Так, представник позивача не зазначив, яка саме сума була перерахована відповідачу, на виконання якого саме договору здійснювався відповідний переказ, не навів номеру такого договору, дати його укладення, істотних умов, розміру кредиту, а також не конкретизував, які саме документи підтверджують здійснення відповідної операції.
Фактично представник позивача обмежився лише загальним твердженням про належне виконання договору без індивідуалізації самого зобов`язання, виконання якого він намагався довести.
Проте, як було встановлено під час судового розгляду, факт перерахування відповідачу кредитних коштів у сумі 18000 грн на виконання договору від 08 березня 2025 року відповідачем фактично не заперечувався.
Водночас предметом позову є вимоги про стягнення заборгованості за договором від 19 квітня 2025 року, відповідно до якого, як зазначено у позовній заяві, відповідачу нібито було надано кредит у сумі 16265 грн.
Саме щодо цієї обставини позивач не надав належних доказів.
Суд також бере до уваги, що, посилаючись на ненадання відповідачем банківських виписок щодо руху коштів по його рахунках, представник позивача фактично намагався поставити під сумнів обґрунтованість заперечень відповідача.
Разом із тим такий підхід суперечить правилам розподілу тягаря доказування.
Саме позивач повинен довести факт надання кредиту, розмір виданих коштів, підстави виникнення відповідного зобов`язання, правильність здійснених нарахувань та розрахунку заявленої до стягнення заборгованості.
Обов`язок відповідача щодо спростування зазначених обставин виникає лише після того, як позивач належними та допустимими доказами підтвердить їх існування.
Разом з тим суд встановив, що подані позивачем розрахунки не містять детального алгоритму здійснених нарахувань, не дають можливості встановити, яким чином розподілялися платежі відповідача між тілом кредиту, процентами, комісією та неустойкою, не дозволяють перевірити підстави нарахування кожної складової заборгованості та не узгоджуються із подальшими поясненнями самого позивача щодо фактичних підстав виникнення спірного зобов`язання.
За таких обставин суд приходить до висновку, що наведені представником позивача додаткові пояснення не усунули недоліків доказування, на які обґрунтовано посилався відповідач, не підтвердили належними доказами обставини, покладені в основу позовної заяви, та не спростували наведених відповідачем заперечень щодо недоведеності заявлених позовних вимог.
Таким чином, оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини, на які посилався як на підставу заявлених позовних вимог, а саме не підтвердив виникнення у відповідача заборгованості за кредитним договором від 19 квітня 2025 року в розмірі та на умовах, зазначених у позовній заяві, не надав належних доказів фактичної передачі відповідачу кредитних коштів у сумі 16265 грн. саме на виконання цього договору, не усунув суперечностей між поданими доказами та власними поясненнями щодо підстав виникнення спірного зобов`язання, а також, визнавши у подальшому допущені у позові помилки, не скористався наданими йому процесуальними правами щодо зміни предмета чи підстав позову або уточнення позовних вимог. 
За таких обставин суд, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та на підставі поданих сторонами доказів, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити.
Суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, про що заявляла відповідач. Відповідно до статей 256, 257, 261 та частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише у разі встановлення факту порушення права позивача та за наявності підстав для задоволення позовних вимог. Лише після встановлення обґрунтованості заявлених вимог суд вирішує питання про сплив позовної давності та наслідки її застосування. Оскільки у цій справі суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а саме ненадання належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилався як на підставу позову, відсутні правові підстави для застосування позовної давності. За таких обставин заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки відмова у позові обумовлена його недоведеністю, а не спливом строку звернення до суду. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, у яких зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен встановити, чи порушене право позивача, а у випадку недоведеності позовних вимог суд відмовляє у позові саме з підстав їх недоведеності, а не у зв`язку зі спливом позовної давності.
Крім того, суд враховує, що спірні правовідносини виникли у 2025 році, кредитний договір, на який посилається позивач, укладений 08 березня 2025 року, а з позовом до суду позивач звернувся 19 лютого 2026 року, тобто менш ніж через один рік після виникнення спірних правовідносин, що саме по собі унеможливлює сплив загальної трирічної позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України.
За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для застосування позовної давності у даній справі відсутні, а тому заява відповідача в цій частині задоволенню не підлягає. Разом із тим відмова у задоволенні позову обумовлена не спливом позовної давності, а недоведеністю позивачем заявлених позовних вимог належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог позивача, то судові вирати з слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 512, 514, 525, 526, 530, 610, 612, 1048, 1050, 1054, 1056, п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 11, 13, 76-81, 137, 141, ч.8 ст. 178, 259, 263-265, 272, 273, 279-283, 289 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складено 03 серпня 2026 року.
Сторони по справі:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», що знаходиться в м. Київ, вул. Саксаганського, 133-а, код ЄДРПОУ 37356833
Відповідач: ОСОБА_1 , яка зареєстрована в АДРЕСА_2 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 .

Суддя: