Справа № 646/6190/24
Провадження № 2/638/2418/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року     м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді- Цвіри Д.М. 
за участі секретаря судового засідання - Мажукіної Г.А.,
розглянувши в приміщенні Шевченківського районного суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
встановив:
01 липня 2024 року до Шевченківського районного суду м. Харкова на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування поданої позовної заяви зазначено, що 09 грудня 2020 р., у м. Харків, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mitsubishi» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «Honda» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 (надалі за текстом - «Відповідач»).
Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова в рамках судової справи №641/10172/20 від 12.01.2021 р., ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Mitsubishi» державний номерний знак НОМЕР_1 , який на підставі Договору добровільного страхування був застрахований у Позивача.
10 грудня 2021 р., ОСОБА_2 , водій/власник транспортного засобу «Mitsubishi» державний номерний знак НОМЕР_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (Позивача) із Заявою про настання страхового випадку по договору страхування Авто КАСКО №AM.159027.
Позивач на підставі Страхового акту №UA2020120900011/L01/03 від 03.02.2021 р., враховуючи Рахунок-Фактуру №38 від 27.01.2021 р., здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 72 366 (сімдесят дві тисячі триста шістдесят шість) грн. 46 коп., що підтверджується Платіжним дорученням N?51260 від 08.02.2021 р (належним чином засвідчені копії Страхового акту, Рахунку-Фактури та Платіжного доручення додаються у Додатках, оригінали знаходяться у Позивача).
Згодом на підставі Страхового акту №UA2020120900011/L01/04 від 23.03.2021 р., враховуючи Наряд-замовлення (Акт виконаних робіт) №MC00009079 від 23.03.2021 р.. Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 32 041 (тридцять дві тисячі сорок одна) грн. 74 коп., що підтверджується Платіжним дорученням №52270 від 25.03.2021 р (належним чином засвідчені копії Страхового акту, Наряду-замовлення та Платіжного доручення додаються у Додатках, оригінали знаходяться у Позивача).
Під час дослідження страхового випадку, стало відомо, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність Відповідача, як водія транспортного засобу «Honda» державний номерний знак НОМЕР_3 , була застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ № НОМЕР_4 у Приватному акціонерному товаристві «УПСК».
Позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «УПСК» із Вимогою в порядку суброгації №559/2021 (належним чином засвідчена копія Вимоги додається у Додатках, оригінал знаходиться у Позивача).
Листом вих. №19553/22/18 від 22 лютого 2022 р., Приватне акціонерне товариство «УПСК» повідомило, враховуючи те, що заява про виплату страхового відшкодування була подана Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» після спливу одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди Приватне акціонерне товариство «УПСК» не має: правових підстав для виплати страхового відшкодування за даною подією і змушене відмовити у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі.
На підставі викладеного, станом на момент подання позову сума, яка підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача становить 104 408, 20 грн.
Ухвалою суду від 03 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.
Ухвалою суду від 03 лютого 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи у відсутності представника позивача, в якій також зазначено про те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач, у жодне із призначених судом судових засідань не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином.
03.12.2025 надійшла заява від відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення ухваленого Шевченківським районним судом м. Харкова від 22.07.2025 по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування поданої заяви зазначає, що відповідач –ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» є неналежним відповідачем у справі, що є підставою для відмови у позові . Також, порушено норми процесуального права, а саме у позивач сплинув строк позовної давності, встановлене законом тривалістю у три роки, у зв`язку з цим відповідач ОСОБА_3 просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволені позову.
22.12.2025 Ухвалою Шевченківського районного суду м.Харкова поновив відповідачу строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, визнавши причини пропуску поважною, прийняв заяву про перегляд заочного рішення до розгляду.
Ухвалою суду від 09.01.2026 року було скасоване заочне рішення від 22.07.2026 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
27.01.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_3 у якому відповідач вважає ,що він є неналежним відповідачем по справі, а належний відповідач по вищезазначеній справі є страхова компанія. Також, відповідач ОСОБА_3 у відзиві зазначає про те, що сплинув строк позовної давності та в матеріалах справи не містять звіту(експертизи) про оцінку вартості матеріального збитку, завданого транспортним засобом «Mitsubishi» державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 
15.04.2026 до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_1 .
Позивач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином.
Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, дійшов наступного висновку.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.
Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.
Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.
Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.
Судом встановлено, що 09 грудня 2020 р., у м. Харків, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mitsubishi» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «Honda» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 (надалі за текстом - «Відповідач»).
Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова в рамках судової справи №641/10172/20 від 12.01.2021 р., ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Між позивачем ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № АМ.159027 09.09.2020, згідно з яким позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення застрахованого транспортного засобу «Mitsubishi» державний номерний знак НОМЕР_1 .
10 грудня 2021 р., ОСОБА_2 , водій/власник транспортного засобу «Mitsubishi» державний номерний знак НОМЕР_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (Позивача) із Заявою про настання страхового випадку по договору страхування Авто КАСКО №AM.159027.
Позивач на підставі Страхового акту №UA2020120900011/L01/03 від 03.02.2021 р., враховуючи Рахунок-Фактуру №38 від 27.01.2021 р., здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 72 366 (сімдесят дві тисячі триста шістдесят шість) грн. 46 коп., що підтверджується Платіжним дорученням N?51260 від 08.02.2021 р (належним чином засвідчені копії Страхового акту, Рахунку-Фактури та Платіжного доручення додаються у Додатках, оригінали знаходяться у Позивача).
Згодом на підставі Страхового акту №UA2020120900011/L01/04 від 23.03.2021 р., враховуючи Наряд-замовлення (Акт виконаних робіт) №MC00009079 від 23.03.2021 р.,Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 32 041 (тридцять дві тисячі сорок одна) грн. 74 коп., що підтверджується Платіжним дорученням №52270 від 25.03.2021 р (належним чином засвідчені копії Страхового акту, Наряду-замовлення та Платіжного доручення додаються у Додатках, оригінали знаходяться у Позивача).
Під час дослідження страхового випадку, стало відомо, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність Відповідача, як водія транспортного засобу «Honda» державний номерний знак НОМЕР_3 , була застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ № НОМЕР_4 у Приватному акціонерному товаристві «УПСК».
Позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «УПСК» із Вимогою в порядку суброгації №559/2021 (належним чином засвідчена копія Вимоги додається у Додатках, оригінал знаходиться у Позивача).
Листом вих. №19553/22/18 від 22 лютого 2022 р., Приватне акціонерне товариство «УПСК» повідомило, враховуючи те, що заява про виплату страхового відшкодування була подана Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» після спливу одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди Приватне акціонерне товариство «УПСК» не має: правових підстав для виплати страхового відшкодування за даною подією і змушене відмовити у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 2 статті 80 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1,6 статті 81 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).
У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР)).
Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).
Згідно з статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на час виникнення спірних правовідносин (2024 рік), були врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).
Відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV)
Аналогічний висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №147/66/17).
Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі №6-2808цс15, від 14.09.2016 у справі №6-725цс16, від 26.10.2016 у справі №6-954цс16).
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. 
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».
Таким чином, суд акцентує увагу, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.
Суд наголошує, що відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.
Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку (суброгація регулюються приписами ст.993 ЦК України).
Вказані правові висновки висловлені у постановах КЦС від 28.02.2018 у справі N? 521/16989/13-ц, від 26.09.2018 у справі N? 760/578/15-ц, від 10.07.2019 у справі N? 740/2334/16-ц.
Відповідно до ст. 979 ЦК України (в редакції станом на день настання страхової події) за договором страхування страховик зобов?язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
Згідно з ст. 7 Закону України від 07.03.1996 N? 85/96-ВР «Про страхування» (в редакції станом на день настання страхової події) страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов?язковим видом страхування, що здійснюється в Україні.
Відносини в сфері обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).
Згідно із п. 1.4 ст. 1 Закону України від 01.07.2004 N? 1961-IV «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції станом на день настання страхової події) особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
В силу до абз. «в» п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 цього Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).
Згідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Стаття 27 Закону України "Про страхування" та стаття 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов?язанні до страховика.
Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов?язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування"є суброгацією.
Таким чином, до спірних відносин під час обчислення позовної давності мають застосовуватись положення статті 262 ЦК України. Згідно цієї норми заміна сторін у зобов?язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При суброгації деліктне зобов?язання не припиняється, змінюється лише одна із сторін такого зобов`язання - кредитор.
При сурогації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку.
Вказані правові висновки висловлені у постановах КЦС від 28.02.2018 у справі N? 521/16989/13-ц, від 26.09.2018 у справі N? 760/578/15-ц, від 10.07.2019 у справі N? 740/2334/16-ц.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.
За приписами статті 253 цього ж Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов?язано його початок.
При цьому згідно із частиною першою статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256,257 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль, що був застрахований позивачем, сталася 09 грудня 2020 poкy.
10 грудня 2020 року до позивача від потерпілої особи надійшло повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Тож, згідно з положеннями статті 261 Цивільного кодексу України, початок перебігу позовної давності у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» для звернення з даним позовом до суду виникло з 11 грудня 2020 року, тобто - з моменту настання страхового випадку.
Згідно зі статті 257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відтак, позовна давність на звернення з даним позовом до суду у позивача минула 11 грудня 2023 року, а позов було подано 30.05.2024 (згідно поштового штемпеля).
Отже, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності для захисту свого порушеного права. Оскільки відповідачем до ухвалення рішення заявлено про застосування позовної давності, відповідно до частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Крім того, судом встановлено, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 256, 257,261, 267,993,1188 ЦК України, ст.27 Закону України „Про страхування", ст.ст.10,11,60,61, 213-215 ЦПК України, суд,
ухвалив:
Відмовити Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в задоволенні позову.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Д.М. Цвіра