ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1617/25  Номер провадження 22-ц/814/1954/26	Головуючий у 1-й інстанції Ситник О. В.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,
за участю секретаря: Дороженка Р.Г.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні та представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Григоренко Катерини Іванівни на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні (надалі -відокремлений підрозділ), в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати належних при звільнення працівника сум в розмірі 168843,78 грн. та 8000 грн в якості витрат на правничу допомогу. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в період з 01.02.2024 до 30.04.2025 він перебував у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом Міжнародної Федерації Handicap в Україні. 
04 березня 2025 відповідно до наказу №TER 2025 Poltava_2427 його було відряджено з 11.03.2025 по 27.03.2025 до м. Київ для відвідування тренінгу, з добовими виплатами в сумі 13000 грн., між тим добові було виплачено в меншому розмірі - 9700 грн.
30.04.2025 його було звільнено з посади старшого фахівця з надання інформації, про те розрахунок роботодавець здійснив лише 29.07.2025 та виплатив кошти в сумі 3300 грн, однак не виплатив середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2025 року позовні вимоги задоволено частково .
Стягнуто з відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні на користь ОСОБА_1 3300 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та 8000 грн. витрат на правову допомогу.
Стягнуто з відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні на користь держави 33,77 грн. судового збору.
Іншу частину судового збору віднесено за рахунок держави.
Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку про порушення роботодавцем строків виплати належних працівнику при звільненні коштів, до яких входить своєчасно не отримана оплата на відрядження. Разом з тим, враховуючи позицію Верховного Суду щодо співмірності застосування положень ст. 117 КпП України з розміром загальної заборгованості, суд стягнув 3300 грн. середнього заробітку за весь час затримки, розмір якого відповідає розміру своєчасно не отриманих при звільненні працівником грошових сум. 

Не погодившись з рішенням суду, представник відокремленого підрозділу подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову як необґрунтованого. 

Вказує про пропуск строку працівником на звернення до суду, визначений положеннями ст. 233 КЗпП України, оскільки останнім заявлено вимоги по стягнення середнього заробітку за час порушення строків виплати заробітної плати, а не оплати праці, 

Вважає, що добровільна виплата недоплачених добових не свідчить про визнання порушення.
Звертає увагу про необґрунтованість стягнення судом непершої інстанції витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. з огляду лише на часткове задоволення позову, що суперечить положенням ст. 141 ЦПК України, які визначають принцип пропорційності при розподілі судових витрат. 

Також апеляційна скарга подана представником позивача – адвокатом Григоренко К.І., яка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про повне задоволення позовних вимог.
Вказує, що працівник має право на компенсацію майнових втрат завданих йому несвоєчасним розрахунком, в порядку ст. 117 КЗпП України в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Григоренко К.І., виходячи з наступного. 

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в період часу з 01 лютого 2024 року по 30 квітня 2025 року ОСОБА_1 займав посаду старшого фахівця з надання інформації відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні, згідно строкового трудового договору UKR_HR_0402 та додаткової угоди до договору. 
Відповідно до запиту на відрядження та наказу TER_2025_Poltava_2427 від 04.03.2025 ОСОБА_1 був відряджений до м. Київ для відвідування тренінгу та йому було встановлено виплату добових в сумі 13000 грн. Термін відрядження з урахуванням часу на проїзд з 11.03.2025 по 27.03.2025.
ОСОБА_1 був ознайомлений як з запитом на відрядження, так і наказом про відрядження, що засвідчив особистим підписом.
Добові кошти в розмірі 8800 грн. на відрядження ОСОБА_2 було отримано 13.03.2025. 
Наказом № 52/К/З від 24.04.2025 звільнено ОСОБА_1 - старшого фахівця з надання інформації, 30.04.2025 року у зв`язку з закінченням строкового трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України. 30.04.2025 вважати останнім робочим днем. Виплатити компенсацію за 37 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки.
В зв`язку з неповною виплатою добових за відрядження, 25.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до роботодавця з заявою про їх доплату, частина з яких в розмірі 900 грн. йому роботодавцем була виплачена.
Згідно оновленого наказу TER_2025_Poltava_2427 від 25.04.2025 та запиту на відрядження, добові за період з 11.03.2025 по 27.03.2025 становлять 9700 грн.
Оскільки роботодавцем повний розрахунок при звільненні було здійснено лише 29.07.2025, ОСОБА_1 вважає, що має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки згідно до положень ст. 117 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд встановив порушення відповідачем норм трудового законодавства в частині своєчасної виплати всіх належних працівнику сум при звільненні, а саме не здійснення останньому виплати всіх добових за період відрядження, врахувавши усталену практику Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами щодо не співмірності санкцій, що перевищують суму заборгованості в десятки разів, стягнув середній заробіток в розмірі не отриманих виплат, тобто 3300 грн. 
Одночасно, суд розподілив судові витрати та стягнув з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в запитуваному розмірі 8000 грн.

Колегія суддів погоджується з здійсненими судом першої інстанції висновками по суті заявлених вимог, про те зауважує, що порядок розподілу судових витрат судом зроблено з порушенням норм процесуального права. 
Так, статтею 1 ЗУ «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями, працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Матеріалами справи доводиться та не заперечується сторонами факт перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з відповідачем та його направлення у відрядження в період з 11.03.2025 по 27.03.2025.
При цьому, в наказі від 04.03.2025 про службове відрядження роботодавцем було зазначено про виплату добових в сумі 13000 грн., а в наказі від 25.04.2025 про службове відрядження, який був виданий на наступний день після винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 зазначено про добові в сумі 9700 грн. Вказаний наказ не містить підпису працівника про ознайомлення з ним, а фактично суперечить змісту переднього наказу, який був доведений до відома останнього. 
У відзиві на позовну заяву відокремлений підрозділ зазначив, що виходячи з міркувань доброї волі та задля уникнення непорозумінь ним було прийнято рішення про добровільну виплату 3300 грн., яка була здійснена 29.07.2025, тобто вже після звільнення ОСОБА_1 . 
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності на дату звільнення позивача, тобто станом на 30.04.2025, мало місце недоплата працівнику добових в сумі 3300 грн. 
При цьому відокремленим підрозділом не було зазначено наявності підстав для винесення оновленого наказу на відрядження зі зменшеною в односторонньому порядку сумою добових, який фактично був винесений роботодавцем вже після видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 . 

Відповідно до ст. 117 КЗпП України У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженням.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для відновлення прав працівника в частині отримання ним відшкодування за порушення роботодавцем строків виплати всіх належних при звільненні сум.
Одночасно, при вирішенні питання щодо розміру такої відповідальності, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на не співмірність заявлених позивачем в порядку ст. 117 КЗпП України вимог в сумі 168842,78 грн. розміру несвоєчасно виплачених добових за відрядження у сумі 3300 грн., у зв`язку з чим правомірно зменшив запитувану позивачем суму до 3300 грн., що відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Доводи апеляційної не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не містять посилань на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує підстави для скасування чи зміни судового рішення. 
Твердження апелянта про необхідність стягнення 168843,78 грн. як обрахованого позивачем середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні, відхиляються апеляційним судом як такі, що не ґрунтуються на законі та повністю суперечать принципу співмірності з огляду на те, що спірною сумою, яка була не своєчасно виплачена при звільненні позивача є 3300 грн. в якості оплати добових під час відрядження. 
Посилання відокремленого підрозділу в апеляційній скарзі щодо наявності оновленого наказу про відрядження, яким було законно зменшено добові, є безпідставними, оскільки вказаний наказ було видано фактично майже через місяць після повернення з відрядження, після винесення наказу про звільнення. При цьому ОСОБА_1 не засвідчив своїм підписом факт ознайомлення з наказом.

Що стосується доводів апеляційної скарги роботодавця в частині незгоди зі стягнутою судом сумою витрат на правничу допомогу, розмір якої не узгоджується з принципами співмірносте та пропорційності, визначеними положеннями ст. 141 ЦПРК України, колегія суддів вважає їх частково слушними.
За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу;
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Стягуючи на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн. суд зазначив, що вказаний розмір доводиться обсягом наданої стороні позивача правничої допомоги матеріалами справи та є співмірним складності справи та виконаній адвокатом роботі.
Разом з тим вказаний висновок суду не відповідає нормам ЦПК України, якими передбачено стягнення витрат пропорційно до розміру задоволених вимог.
Враховуючи заявлені вимоги в сумі 168842,78 грн. та задоволення позову лише на 3300 грн., що становить 1,95%, розмір на відшкодування витрат на правничу допомогу, виходячи з наведених математичних розрахунків має становити 156 грн.
Разом з цим, колегія суддів враховує те, що згідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В даному випадку адвокатом позивача надано реальний обсяг необхідної правничої допомоги, в тому числі і шляхом прийняття участі в судових засіданнях, в яких сам позивач участі не приймав, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування понесених ним витрат на адвоката 1000 грн.

За вказаних обставин рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутої з відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні на користь ОСОБА_1 суми з 8000 грн. до 1000 грн.
В іншій частині оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Григоренко Катерини Іванівни залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу відокремленого підрозділу Міжнародної федерації Handicap в Україні задовольнити частково.
Змінити рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 грудня 2025 року в частині вирішення питання про розподіл витрат на правничу допомогу зменшивши стягнуту судом першої інстанції суму витрат на професійну правничу допомогу з 8000 грн. до 1000 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови суду виготовлено 07 липня 2026 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин