Окрема думка
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Крата В. І.,

07 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 742/2275/24
провадження № 61-974сво26

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач), суддів: Грушицького А. І., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Фаловської І. М., повернув справу № 742/2275/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Об`єднана палата зазначила, що:
«Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду звертає увагу, що наведене питання вже було предметом розгляду та дослідження Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 921/357/20.
Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відшкодування судових витрат має відбуватись на будь-якій стадії судового провадження, зокрема і на стадії судового контролю за виконанням судових рішень.
Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при вирішенні питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 905/1840/21, від 04.05.2023 у справі № 910/5911/22 (пункт 8.7), від 09.10.2024 у справі № 910/19949/23).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що як стаття 129 ГПК України, так і стаття 130 ГПК України містяться в главі 8 «Судові витрати», яка є частиною розділу I «Загальні положення» ГПК України, що вказує на те, що правила зазначених статей стосуються усіх стадій процесу, в яких такі витрати можуть виникнути.
Положення статті 142 ЦПК України ідентичні нормам статті 130 ГПК України.
Також у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 921/357/20 Велика Палата Верховного суду вказала, що положення статті 344 ГПК України повторюють загальне правило розподілу судових витрат та визначають, що за наслідками розгляду скарг у порядку судового контролю за виконанням судових рішень судові витрати також підлягають розподілу, а правила цього розподілу визначаються нормами, що регулюють розподіл судових витрат (зокрема, статті 129, 130 ГПК України) та стосуються всіх видів судових витрат на будь-якій стадії процесу.
Протилежний підхід призводив би до ситуації, коли законодавець, не обмежуючи суд можливістю завершити розгляд скарги у законний спосіб, хоч і не обумовлений статтею 343 ГПК України, разом з тим позбавив би сторону такого провадження права на відшкодування судових витрат за відсутності будь-яких підстав для цього.
Виходячи з викладеного, оскільки Велика Палата Верховного Суду вже сформулював правовий висновок щодо відшкодування судових витрат на будь-якій стадії судового провадження, підстави для прийняття справи до розгляду Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду з метою вирішення аналогічного питання відсутні».

Не можу погодитися із ухвалою Об`єднаної палати з таких мотивів.

1. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2026 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

1.1. Ухвала колегії суддів мотивована тим, що:
є підстави для відступу від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 755/3829/18 та у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2025 року у справі № 1001/1095/2012, оскільки правові висновки, викладені у зазначених постановах Верховного Суду, з урахуванням необхідності забезпечення ефективного захисту прав учасників цивільного процесу, принципів справедливості, рівності сторін та повного відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, не враховують того, що стадія виконання судового рішення є невід`ємною складовою цивільного процесу, а розгляд судом заяв, поданих на цій стадії, здійснюється в межах судового провадження за правилами цивільного судочинства;
остаточне судове рішення у цій справі суд першої інстанції ухвалив 28 січня 2009 року. ТОВ «ФК ФОРТ» звернулось до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у жовтні 2023 року. За таких обставин судові витрати сторони понесли вже після ухвалення рішення про суті спору.
Процесуальна норма, що регулює порядок видачі дубліката виконавчого документа, міститься у Розділі XIII «Перехідні положення» ЦПК України (підпункт 17.4 підпункту 17 пункту 1 цього Розділу). 
Розділ XIII «Перехідні положення», як Розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України не містить норми, яка б передбачала, що при вирішенні процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах, судові витрати не відшкодовуються.
Оскільки спеціальна норма відсутня, мають застосовуватися загальні правила щодо розподілу судових витрат у справах позовного провадження.
Саме такий підхід застосовано у постановах Верховного Суду: від 18 березня 2026 року у справах № 725/6951/18 та № 759/10922/14-ц, від 27 квітня 2026 року у справі № 932/3605/23 та інших. 
Натомість у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 755/3829/18 та від 10 вересня 2025 року у справі № 1001/1095/2012, на які містяться посилання у касаційній скарзі, сформульовано висновок про відсутність правових підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду заяв на стадії виконання судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передання справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 755/3829/18 та Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2025 року у справі № 1001/1095/2012».

2. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

3. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

3.1. Тлумачення частини другої статті 403 ЦПК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що єдиною передбаченою законом умовою реалізації права колегії суддів є доходження судом висновку про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

4. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року).

4.1. Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

5. Про що була ця справа?! Ця справа була про те чи можливо стягнути судові витрати, якщо суд першої інстанції відмовив в задоволенні заяви стягувача про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

5.1. Касаційний суд передав справу на розгляд Об`єднаної палати для відступу від висновку, який зроблений за участі того ж стягувача, що при розгляді заяв для вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень (зокрема, заяви про видачу дубліката виконавчого листа), положення статей 133, 141 ЦПК України не застосовуються, оскільки сторін на такому етапі цивільного судочинства немає.

5.2. Об`єднана палата міркувала так, що підстави для прийняття справи відсутні, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 921/357/20 вже зроблений правовий висновок щодо відшкодування судових витрат на будь-якій стадії судового провадження.

5.3. Слід підкреслити, щопостанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 921/357/20 стосувалася питання розподілу судових витрат, понесених державним (приватним) виконавцем внаслідок необґрунтованих дій особи, яка оскаржувала його рішення, дії чи бездіяльність, у разі закриття провадження за скаргою такої особи або залишення її скарги без розгляду на стадії судового контролю за виконанням судових рішень. При цьому слід підкреслити, що існує навіть окреме регулювання розподілу судових витрат пов`язаних з розглядом скарги (стаття 452 ЦПК України). Натомість у цій справі питання щодо розподілу витрат стосувалося того випадку, за якого суд першої інстанції відмовив в задоволенні заявою стягувача про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

5.4. За таких обставин, з урахуванням вказівки про наявність підстав для відступу від висновку, викладеного у раніше ухвалених постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2024 року у справі № 755/3829/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2025 року у справі № 1001/1095/2012і подібності відносин у вказаних справах та в справі № 752/6588/22 в Об`єднаної палати були відсутні підстави для повернення справи № 752/6588/22 на розгляд колегії.

Суддя В. І. Крат