ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/2079/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/878/22 Категорія: 304090000 | Піньковський Р. В.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Фетісова Т. Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач | Фетісова Т. Л.
судді секретар | Новіков О. М., Сіренко Ю. В. Івануса А.Д.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» Ісматової І. В. на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.06.2026 (повний текст складено 18.06.2026, суддя в суді першої інстанції Піньковський Р. В.) у цивільній справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії, 

в с т а н о в и в :

у грудні 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 31.12.2015 у розмірі 18071,09 грн (14617,91 грн за тілом кредиту; 3453,18 грн за простроченими відсотками), що утворилася станом на 15.12.2021,та судові витрати,мотивуючи про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, не виконав належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого у нього перед банком утворилася зазначена заборгованість, що складається з тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами.
У свою чергу представник ОСОБА_1 - адвокат Зимненко Є. В. подав зустрічний позов, яким просив:
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок платежів, проведених ОСОБА_1 за анкетою заявою №б/н від 31.12.2015 з часу її укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 14 617,91 грн на погашення тіла кредиту, замість відсотків, пені, комісії, а надлишок сплачених коштів повернути ОСОБА_1 ;
- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 23 678,26 грн;
- визнати зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за анкетою-заявою №б/н від 31.12.2015 припиненими;
- відшкодувати судові витрати на правничу допомогу в сумі 50 000 грн.
В обґрунтування вимог вказав, що договір із банком ОСОБА_1 не підписував, а отже між сторонами не було досягнуто домовленості щодо умов надання кредитних коштів, пені, сплати відсотків за кредитом, порядку погашення заборгованості.
Відповідно до частини другої статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Зауважує, що згідно виписки за договором № б/н від 31.12.2015 станом на 17.12.2021 з рахунку ОСОБА_1 без достатньої правової підстави списано банком відсотки по кредиту, які позичальник не погоджував своїм підписом, в розмірі 38 296,17 грн, частина з яких мала бути спрямована на погашення самого тіла кредиту, а надлишок коштів – повернутий ОСОБА_1 , що й складає суть зустрічних позовних вимог у справі.
Наголошує на тому, що відсотки, пеня і комісія не являють собою складову договору, оскільки їх не підписано позичальником і не визначено анкетою-заявою. Анкета-заява від 31.12.2015, яка підписана ОСОБА_1 , містить лише анкетні дані позивача, його контактну інформацію, у ній не вказано про кредитні кошти, дані про умови кредитування та санкції.
За період з 31.12.2015 по 15.12.2021 позивачем ОСОБА_1 сплачено за кредитом кошти в розмірі 130 251,30 грн, які банк спрямував на погашення відсотків, пені, комісії, що не передбачені договором.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.06.2026 первісні позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості відхилено з посиланням на відсутність письмового погодження позичальником умов кредитування, які передбачають сплату відсотків по кредиту, комісії та пені. 
Зустрічні позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з банку на користь ОСОБА_1 надмірно сплачені кошті в розмірі 16 164,90 грн та 20 000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу з посиланням на те, що банк безпідставно спрямував зазначені кошти на погашення відсотків та санкцій за кредитним договором, оскільки відповідні зобов`язання позичальника під підпис йому до відома не доводилися.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «ПриватБанк» Ісматова І. В. подала 28.07.2026 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити первісні позовні вимоги банку, відхиливши зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 .
В обґрунтування вказано на те, що у підписаній позичальником анкеті-заяві вказано про його зобов`язання ознайомитися з умовами кредитування, які містяться на веб-сайті банку.
За правовими висновками ВС, суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, що може свідчити про визнання договірних правовідносин.
Місцевий суд проігнорував клопотання банку щодо огляду веб-сайту з Умовами та правилами надання банківських послуг. Банк зазначає, що до суду надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався Відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, разом із наказом про її затвердження.
Відповідач не спростував доказами наявну заборгованість та коректність змісту умов кредитування, долучених банком.
При ухваленні рішення, суд суму витрат на правничу допомогу визначив в розмірі 20 000,00 грн не взявши до уваги не співмірність таких витрат сумі кредитного боргу, заявленій до стягнення.
Банк вважає, що спів мірна сума у відшкодування витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу у даній справі становить 1 000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» (у подальшому назву змінено на АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву № б/н від 31.12.2015 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої відповідач за первісним позовом уклав із банком договір про надання банківських послуг, серед який передбачено, зокрема, кредитування.
Згідно з наданим банком розрахунком, ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 15.12.2021 має заборгованість у розмірі 18 071,09 грн (14617,91 грн за тілом кредиту; 3453,18 грн за простроченими відсотками).
Банком на підтвердження отримання кредитних коштів ОСОБА_1 надано виписку по картковому рахунку за договором б/н за період 31.12.2015 по 17.12.2021, з якої вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами, здійснював розрахунки за допомогою коштів, що містились на картках, емітованих банком на його ім`я.
Водночас у зустрічному позові представник ОСОБА_1 вказує, що підписаний ним з банком договір не містить умов кредитування, які б передбачали сплату відсотків по кредиту, пені чи комісій, отже відповідні відрахування банку із коштів, фактично сплачених позичальником, відбулися безпідставно, що свідчить про потребу у їх стягненні на користь платника, тобто ОСОБА_1 .
Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.
Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 1056^1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Далі, за змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на положення ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Апеляційний суд зауважує, що укладений між сторонами договір від 31.12.2015 у вигляді анкети-заяви про надання банківських послуг, підписаної сторонами, не містить строку повернення отриманих коштів, посилань на розмір кредиту, умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, штрафу і пені за невиконання умов Договору тощо. 
З доводів банку у справі, зокрема тих, що викладені в апеляційній скарзі, слідує, що товариство обґрунтовує своє право на нарахування відсотків та інших платежів по договору положеннями Умов та правил надання банківських послуг.
Однак у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи анкету-заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі.
Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові ВСУ від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).
Апеляційний суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Колегія суддів враховує, що правила надання банківських послуг позивача, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 15.09.2015 шляхом підписання анкети-заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму кредитного договору.
Таким чином апеляційні аргументи скаржника у справі свого підтвердження не знайшли, оскільки зазначення позичальника про обов`язок ознайомлюватися з умовами кредитування на сайті банку не можна розуміти як письмове погодження умов кредитування в частині фіксації обов`язку позичальника сплачувати відсотки за користування кредитними коштами.
При розгляді справи апеляційний суд бере до уваги правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц, згідно якої Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. 
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Також суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що факт підписання відповідачем анкети-заяви (укладеного між сторонами кредитного договору) сам по собі не може бути підставою для задоволення позову в частині стягнення заборгованості, адже відповідні умови кредитування по відсоткам, пені та комісії за кредитом, позичальник під підпис у письмовому вигляді не погоджував.
Крім того, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Отже, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином - висновки ВС у постанові від 23.01.2020 у справі №910/3395/19.
Як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, відповідачем витрачено кошти за отриманими згідно анкети-заяви № б/н від 31.12.2015 картками в розмірі, що є меншим ніж внесено на погашення заборгованості за кредитом, отже кошти в розмірі 16 164,90 грн були безпідставно отримані АТ БК «Приватбанк» на підставі анкети-заяви від 31.12.2015, як такі, що спрямовано на погашення платежів за кредитом, передбачених умовами договору, що позичальником письмово не погоджувалися, а тому вказані кошти підлягає до стягнення з банку на користь ОСОБА_1 за вказаними вище вимогами ст. 1212 ЦК України.
Апеляційний суд не погоджується з посиланнями скаржника на те, що за правовими висновками ВС, суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, що може свідчити про визнання договірних правовідносин, оскільки для вирішення спору у даній справі визначальне значення має саме наявність письмового погодження позичальником умов кредитування щодо нарахування та сплати відсотків за договором, а не доведення існування таких правовідносин без установлення їх змісту та поза врахуванням вимог законодавства щодо обов`язкової письмової форми кредитного договору, якої у даному випадку дотримано не було, що банком не спростовується.
Аргументи апеляційної скарги банку про те, що варто було провести огляд веб-сайту з Умовами та правилами надання банківських послуг та про те, що суду надано належну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався Відповідач, слід відхилити, оскільки вказані обставини не доводять належне письмове погодження умов кредитування з боку позичальника, як передбачено ст. 1055 ЦК України.
Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на те, що відповідач не спростував доказами наявну заборгованість та коректність змісту умов кредитування, долучених банком, з урахуванням такого.
Принцип змагальності, закріплений у ст.12 ЦПК України, полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Така правова позиція відображена в постанові ВС від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Апеляційний суд не погоджується з доводами скаржника про те, що суму витрат на правничу допомогу відповідача слід зменшити до 1 000 грн, оскільки стягнутий судом першої інстанції розмір 20 000 грн не спів мірний зі складністю справи, оскільки банком не враховано, що вказані судові витрати ОСОБА_1 компенсовано не лише за результатами відхилення первісного позову про стягнення кредитної заборгованості, а і внаслідок часткового задоволення зустрічних позовних вимог про захист прав споживача.
Отже, визначений судом першої інстанції розмір компенсації витрат на правничу допомогу, належним вином підтверджується наданими доказами, що скаржник у поданій апеляційній скарзі не заперечує, та відповідає обсягу виконаної адвокатом Круглика В. В. в інтересах клієнта роботи, є співмірним зі складністю справи за первісними та зустрічними позовними вимогами.
Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подані сторонами апеляційні скарги не містять.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.06.2026 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку з відхиленням вимог апеляційної скарги витрати скаржника по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи до відшкодування не підлягають.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в  :

апеляційну скаргу – відхилити.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.06.2026 у даній справі– залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи скаржнику не відшкодовувати.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 08.09.2026.

Суддя-доповідач

Судді