Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м.Харків 
18 вересня 2026 року №520/27541/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу № 520/27541/26 за позовом ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , у якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо незастосування під час нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 28 січня 2020 року включно вимог абзаців 3-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, та щодо ненарахування і невиплати індексації-різниці;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 28 січня 2020 року включно відповідно до абзаців 3-6 пункту 5 Порядку №1078, визначивши її щомісячний розмір як різницю між сумою можливої індексації у березні 2018 року - 4463,15 грн - та розміром підвищення грошового доходу у березні 2018 року порівняно з лютим 2018 року, розрахованим з урахуванням усіх складових грошового забезпечення, які не мають разового характеру;
- при виконанні рішення не зараховувати в рахунок індексації-різниці суми поточної індексації, нарахованої та виплаченої у зв`язку з перевищенням порогу індексації у наступних місяцях, оскільки відповідно до абзацу 6 пункту 5 Порядку №1078 така поточна індексація додається до визначеної суми індексації-різниці. Врахувати лише суми фактично виплаченої саме індексації-різниці, якщо відповідач документально підтвердить такі виплати;
- одночасно з виплатою належної індексації-різниці провести компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що з 01 березня 2018 року у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 посадові оклади військовослужбовців підвищено, тому березень 2018 року є місяцем підвищення його доходу. Розмір підвищення грошового забезпечення, визначений порівнянням березня і лютого 2018 року з урахуванням усіх складових, що не мають разового характеру, не перевищив суми індексації, яка склалася у березні 2018 року (1762 грн х 253,3% = 4.463,15 грн), а тому за абзацами 3-6 пункту 5 Порядку № 1078 йому належала щомісячна індексація-різниця, якої відповідач не нараховував і не виплачував. Поточна індексація, нарахована після перевищення порогу індексації, за абзацом шостим цього пункту додається до індексації-різниці і не поглинає її. Індексацію за період з 11 листопада 2016 року по 28 лютого 2018 року вирішено рішенням у справі № 520/13152/26, а період після 28 січня 2020 року до предмета цього спору не входить.
Ухвалою від 04 вересня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, витребувано докази.
06 вересня 2026 року позивач подав додаткові пояснення, у яких просив урахувати, що період, за який індексацію присуджено рішенням у справі № 520/13152/26, і спірний період ідуть поспіль, а поточна індексація не зменшує індексації-різниці.
16 вересня 2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, підписаний командиром Військової частини НОМЕР_2 полковником ОСОБА_2 , у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що виплати військовослужбовцям здійснюються лише в межах бюджетних асигнувань, а роз`яснення Міністерства соціальної політики України та Департаменту фінансів Міністерства оборони України не передбачають виплати індексації за минулі періоди. Указав також, що визначення базового місяця і суми індексації належить до його дискреційних повноважень, а застосування базового місяця січень 2008 року суперечить статті 58 Конституції України. Окремо заявив, що при порівнянні грошового забезпечення до і після підвищення окладів у березні 2018 року щомісячна додаткова грошова винагорода не враховується, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 з 01 березня 2018 року втратила чинність, і без неї підвищення значно перевищує можливу суму індексації; у березні 2018 року індекс споживчих цін поріг індексації 103 відсотки не перевищив, а вимога про компенсацію податку з доходів фізичних осіб є передчасною.
16 вересня 2026 року позивач подав відповідь на відзив, у якій доводи відповідача заперечив, зазначив, що сума 4.463,15 грн є сумою можливої індексації у березні 2018 року, а не щомісячною сумою до виплати, поріг індексації стосується лише поточної індексації, а відповідач не виконав ухвалу суду про витребування доказів.
Витребувані докази відповідач надав частково: до відзиву долучено довідку-розрахунок щодо нарахування індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення у справі № 520/13152/26 та картки особового рахунку військовослужбовця за 2018, 2019 і 2020 роки. Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 29 квітня 2015 року.
Згідно з картками особового рахунку військовослужбовця за 2018, 2019 і 2020 роки, складеними Військовою частиною НОМЕР_2 , позивач у військовому званні підполковника проходив службу у цій військовій частині та перебував у неї на грошовому забезпеченні. Відповідно до запису в картці за 2020 рік на підставі наказу № 208 від 16.10.2020 позивач з 16 жовтня 2020 року вибув до нового місця служби - військової частини НОМЕР_5 .
За карткою особового рахунку військовослужбовця за 2018 рік нарахування позивачу здійснювалося так. В останньому місяці, за який грошове забезпечення нараховано за попередніми окладами і за який нараховано щомісячну додаткову грошову винагороду, позивачу нараховано: оклад за військовим званням - 130,00 грн, посадовий оклад - 1111,00 грн, надбавку за вислугу років - 434,35 грн, надбавку - 837,68 грн, за класну кваліфікацію - 44,44 грн, за роботу з таємними документами - 166,65 грн, премію - 5332,80 грн, разом - 8056,92 грн, щомісячну додаткову грошову винагороду - 4834,15 грн, а всього - 12891,07 грн. У наступному місяці нарахування вперше проведено за підвищеними окладами: оклад за військовим званням - 1410,00 грн, посадовий оклад - 5780,00 грн, надбавку за вислугу років - 3235,50 грн, надбавку - 1042,55 грн, за класну кваліфікацію - 289,00 грн, за роботу з таємними документами - 867,00 грн, премію - 911,57 грн, а всього - 13535,62 грн; щомісячна додаткова грошова винагорода в цьому і в наступних місяцях не нараховувалася.
Оскільки підвищені оклади грошового забезпечення військовослужбовців запроваджено з 01 березня 2018 року постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704, а щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, з тієї самої дати не виплачується, суд встановлює, що нарахування в сумі 12891,07 грн є грошовим забезпеченням позивача за лютий 2018 року, а нарахування в сумі 13535,62 грн - грошовим забезпеченням за березень 2018 року. Цей висновок узгоджується і з даними графи картки «Вислуга на посадах офіцерського складу на 1 число даного місяця»: у заголовку картки вислугу років позивача станом на 01 січня 2018 року зазначено 23 роки 5 місяців 0 днів, і саме таке значення внесено до рядка картки, який на один місяць передує рядку з нарахуванням 12891,07 грн.
Картки особового рахунку за 2018-2020 роки відображають нарахування позивачу поточної індексації грошового забезпечення в окремих місяцях, зокрема 71,08 грн у 2018 році та 216,51 грн у 2020 році; у картці за 2019 рік зазначено «Індексація баз.міс.-березень 2018р». Нарахування індексації-різниці жодна з карток не містить.
Відповідно до довідки-розрахунку щодо нарахування індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення Харківського окружного адміністративного суду у справі № 520/13152/26 від 29.07.2026, підписаної тимчасово виконуючим обов`язки командира Військової частини НОМЕР_2 та головним бухгалтером, позивачу нараховано індексацію грошового забезпечення за листопад 2016 року - лютий 2018 року з базовим періодом січень 2008 року, всього 57.252,67 грн; за грудень 2017 року, січень і лютий 2018 року коефіцієнт індексації становив 241,7%, а сума індексації - 4.258,75 грн щомісячно.
03 серпня 2026 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із заявою про нарахування та виплату індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 16 жовтня 2020 року, яку направлено поштою 04 серпня 2026 року (накладна № 6105049393251).
Листом від 01 вересня 2026 року № 2368 Військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача, що з 28 лютого 2018 року індексація грошового забезпечення нараховувалась, у квітні-листопаді 2018 року поріг індексації не перевищено, документи за спірний період передано на зберігання до Одеського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, а підстав для доплати немає, оскільки позивач на грошовому забезпеченні військової частини не перебуває.
Стверджуючи про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 28 січня 2020 року, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.
Предметом спору є наявність у позивача права на індексацію-різницю грошового забезпечення, що виникла у зв`язку з підвищенням посадових окладів військовослужбовців з 01 березня 2018 року, та обов`язку відповідача її нарахувати і виплатити.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» «Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); …».
Частиною 1 статті 4 цього Закону встановлено: «Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка».
Пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року № 1052 і від 21 лютого 2018 року № 103) встановлено: «Ця постанова набирає чинності з 1 березня 2018 року». Пунктом 9 цієї постанови визнано такими, що втратили чинність, постанови Кабінету Міністрів України згідно з переліком, до якого (пункт 6) включено постанову Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889.
Верховний Суд у постанові від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21 зазначив: «З урахуванням того факту, що 1 березня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України … від 30 серпня 2017 року № 704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, та з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу». Аналогічний висновок викладено у пункті 73 постанови Верховного Суду від 30 квітня 2026 року у справі № 140/6730/24: «березень 2018 року став місяцем підвищення доходу позивачки, за яким необхідно здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації».
Згідно з абзацом першим пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078), у разі підвищення тарифних ставок (посадових окладів) «значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків».
Абзацами другим, четвертим і п`ятим пункту 5 Порядку № 1078 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013, чинній у спірному періоді, передбачено: «Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.»; «Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.»; «У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.»
Відповідно до абзацу шостого пункту 5 Порядку № 1078 до чергового підвищення тарифних ставок (посадових окладів) «до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку».
Верховний Суд у постанові від 07 січня 2026 року у справі № 200/65/25 зазначив, що для вирішення такого спору суд повинен встановити «розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А)» та «суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б)», при цьому «Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року. В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення 2 абзацу 5 пункт 5 Порядку № 1078).», а «Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків…».
У постанові від 09 травня 2023 року у справі № 120/2234/22-а Верховний Суд зазначив, що «нарахування й виплата суми індексації-різниці мають щомісячний фіксований характер». У пункті 81 постанови від 30 квітня 2026 року у справі № 140/6730/24 Верховний Суд указав, що «суду необхідно перевірити обґрунтованість розрахованих позивачем сум індексації, розрахувати їх і, відповідно, у судовому рішенні вказати конкретні суми індексації грошового забезпечення, на які позивач має право».
Перевіряючи розрахунок позивача, суд виходить з того, що сума можливої індексації у березні 2018 року визначається від прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762 грн, який застосовано і самим відповідачем у довідці-розрахунку у справі № 520/13152/26 (4.258,75 грн = 1762 грн х 241,7%). За цією довідкою станом на грудень 2017 року - лютий 2018 року величина індексації, що склалася для позивача, становила 241,7%. Індекси споживчих цін за листопад 2017 року (100,9%), грудень 2017 року (101,0%) і січень 2018 року (101,5%) наростаючим підсумком становлять 103,4% і перевищують поріг індексації, а тому у березні 2018 року величина індексації, що склалася, дорівнює 253,3% (3,417 х 1,034 = 3,533), а сума можливої індексації - 4.463,15 грн (1762 грн х 253,3%). Власного розрахунку, який спростовував би ці показники, відповідач суду не надав.
Грошове забезпечення позивача за лютий 2018 року, тобто за останній місяць перед підвищенням посадових окладів, становило 12891,07 грн, а за березень 2018 року, тобто за місяць, у якому оклади підвищено, - 13535,62 грн. Отже, розмір підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року порівняно з лютим 2018 року становить 644,55 грн, що значно менше суми можливої індексації 4463,15 грн. За таких обставин у березні 2018 року у позивача виникло право на індексацію-різницю, визначену за абзацом четвертим пункту 5 Порядку № 1078, розмір якої становить 3818,60 грн (4463,15 грн - 644,55 грн) і яка до чергового підвищення посадових окладів підлягала щомісячному нарахуванню, а поточна індексація, що складалася після перевищення порогу індексації, відповідно до абзацу шостого цього пункту додавалася до неї.
Обидві порівнювані суми включають премію, розмір якої у лютому 2018 року становив 5332,80 грн, а у березні 2018 року - 911,57 грн. Премія військовослужбовця виплачується щомісяця в межах фонду грошового забезпечення і є постійною складовою грошового забезпечення, розмір якої змінюється, а не виплатою разового характеру. Абзац п`ятий пункту 5 Порядку № 1078 виключає з розрахунку лише ті складові грошового доходу, які мають разовий характер, тобто виплачуються одноразово у зв`язку з окремою подією, а не щомісяця. Тому премія враховується в обох порівнюваних сумах - як у грошовому забезпеченні за лютий 2018 року, так і в грошовому забезпеченні за березень 2018 року.
Нарахування індексації-різниці картки особового рахунку позивача не містять, доказів її нарахування і виплати відповідач не надав, тому бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування і невиплати позивачу індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 28 січня 2020 року є протиправною.
Помісячної довідки про грошове забезпечення позивача за лютий і березень 2018 року з розмежуванням складових, витребуваної ухвалою суду від 04 вересня 2026 року, відповідач не надав. Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України «Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.» Позивач просить визначити щомісячний розмір індексації-різниці як різницю між сумою можливої індексації у березні 2018 року, яку суд перевірив і встановив у розмірі 4463,15 грн, та розміром підвищення грошового доходу у березні 2018 року порівняно з лютим 2018 року з урахуванням усіх складових, які не мають разового характеру, тобто за тими правилами, які встановлено абзацами четвертим і п`ятим пункту 5 Порядку № 1078. Такий спосіб захисту відповідає нормі і забезпечує ефективне відновлення порушеного права, тому друга позовна вимога підлягає задоволенню в заявленому формулюванні.
Довід відповідача про те, що при визначенні розміру підвищення доходу щомісячна додаткова грошова винагорода не враховується, суд відхиляє. Абзац п`ятий пункту 5 Порядку № 1078 прямо вимагає враховувати у місяці підвищення окладу всі складові, які не мають разового характеру, а щомісячна додаткова грошова винагорода у лютому 2018 року була щомісячною складовою грошового забезпечення позивача. Втрата чинності постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 одночасно з підвищенням окладів з 01 березня 2018 року означає лише те, що ця винагорода не входить до грошового забезпечення після підвищення, і не виключає її з грошового забезпечення за лютий 2018 року, з яким здійснюється порівняння. Такий підхід відповідає наведеному висновку Верховного Суду у справі № 200/65/25 про врахування в обох порівнюваних сумах складових, які не мають разового характеру. Роз`яснення Міністерства соціальної політики України і приклад розрахунку, на які посилається відповідач, нормативно-правовими актами не є і змінити зміст пункту 5 Порядку № 1078 не можуть. Крім того, власного розрахунку, який підтверджував би, що підвищення перевищило суму можливої індексації, відповідач не навів.
Довід відповідача про те, що у березні 2018 року індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, висновків суду не спростовує. Абзац четвертий пункту 5 Порядку № 1078 пов`язує право на індексацію-різницю із співвідношенням розміру підвищення доходу та суми індексації, що склалася у місяці підвищення, а не з перевищенням порогу індексації саме в цьому місяці; поріг індексації за абзацом шостим цього пункту визначає нарахування поточної індексації, яка додається до індексації-різниці. До того ж, як встановлено вище, наростаючий індекс споживчих цін за листопад 2017 року - січень 2018 року поріг індексації перевищив.
Посилання відповідача на обов`язковість дотримання меж бюджетних асигнувань суд не приймає. Доказів відсутності відповідних асигнувань відповідач не надав, а Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зазначив: «Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань».
Посилання відповідача на роз`яснення Міністерства соціальної політики України і Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо неможливості виплати індексації за минулі періоди суд відхиляє, оскільки такі роз`яснення нормативно-правовими актами не є, а право позивача на індексацію-різницю виникло у спірному періоді на підставі пункту 5 Порядку № 1078.
Доводи відповідача щодо незворотності дії в часі постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 і неприпустимості застосування базового місяця січень 2008 року до предмета цього спору не належать. У цій справі місяцем підвищення доходу позивача є березень 2018 року, що визнає і сам відповідач у картці особового рахунку за 2019 рік, а пункт 5 Порядку № 1078 у редакції постанови № 1013 застосовується з 01 грудня 2015 року, тобто задовго до початку спірного періоду.
Довід відповідача про дискреційний характер його повноважень суд відхиляє. Верховний Суд у постанові від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21 зазначив, що «повноваження державних органів стосовно визначення базового місяця індексації грошового забезпечення не є дискреційними».
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень: у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Посилання відповідача у листі від 01 вересня 2026 року № 2368 на те, що позивач не перебуває на його грошовому забезпеченні, висновків суду не спростовує, оскільки у спірному періоді позивач перебував на грошовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується складеними нею картками особового рахунку і довідкою-розрахунком, у якій відповідач сам зазначив позивача як особу, яка знаходилась на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_2 .
Щодо вимоги про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб суд зазначає таке.
Пунктом 4 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, передбачено: «Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення». Пунктом 5 того самого Порядку передбачено: «Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення».
Оскільки індексація-різниця є складовою грошового забезпечення, її виплата позивачу здійснюється одночасно з компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, утриманого з такої виплати. Позивач просить провести компенсацію саме одночасно з виплатою індексації-різниці, тому довід відповідача про передчасність цієї вимоги суд відхиляє. Відповідач і сам провів таку компенсацію при виплаті позивачу індексації на виконання рішення у справі № 520/13152/26, що відображено у довідці-розрахунку.
Щодо вимоги не зараховувати в рахунок індексації-різниці суми поточної індексації суд зазначає таке.
Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист…».
Ця вимога стосується порядку майбутнього виконання судового рішення і спрямована на запобігання діям відповідача, яких він ще не вчинив. Доказів того, що відповідач зарахував чи має намір зарахувати суми поточної індексації в рахунок індексації-різниці, матеріали справи не містять. Правило абзацу шостого пункту 5 Порядку № 1078, на яке посилається позивач, охоплюється обов`язком відповідача нарахувати і виплатити індексацію-різницю відповідно до абзаців 3-6 пункту 5 Порядку № 1078, покладеним цим рішенням. Отже, права позивача в цій частині на час розгляду справи не порушені, а вимога задоволенню не підлягає.
Ухвалюючи рішення, суд керується статтею 246 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (параграф 58 рішення у справі Серявін та інші проти України).
Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Решта доводів та аргументів сторін, наведених у заявах по суті справи, на висновки суду не впливають.
Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Судові витрати зі сплати судового збору позивачем не понесені, у зв`язку з чим розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 5, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо незастосування під час нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 28 січня 2020 року включно вимог абзаців 3-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, та щодо ненарахування і невиплати індексації-різниці.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 28 січня 2020 року включно відповідно до абзаців 3-6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, визначивши щомісячний розмір індексації-різниці як різницю між сумою можливої індексації у березні 2018 року - 4.463,15 грн - та розміром підвищення грошового доходу у березні 2018 року порівняно з лютим 2018 року, розрахованим з урахуванням усіх складових грошового забезпечення, які не мають разового характеру.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 одночасно з виплатою ОСОБА_1 індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 28 січня 2020 року провести компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовити.
Рішення ухвалене та повне судове рішення складено 18 вересня 2026 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Другого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар