КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 липня 2026 року справа № 320/44290/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій та скасування постанови.
Суть спору: 23.09.2024 до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить суд:
- прийняти до розгляду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду та письмові докази поважності причин його пропуску від 23.09.2024;
- визнати протиправні дії з негативними наслідками Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що особисто підписана державним виконавцем постанова від 14.08.2024 про закінчення виконавчого провадження ВП №74096886 залишило без виконання результативної (зобов`язальної) частини судового рішення Київського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 у справі №640/13499/22, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023 у справі №640/13499/22, зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити з 01.03.2022, перерахунок та виплату розміру пенсії ОСОБА_1 , призначеної відповідно до статті 13 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", який має право на пенсію за зазначеним Законом, підвищити на коефіцієнт збільшення 1, 14, установлений абзацом другим пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році", у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом з урахуванням нарахованих та виплачених сум, з примусового виконання на підставі оригіналу виконавчого листа №640/13499/22 від 02.02.2024 штрих код *311*3896291*1*2*, з порушенням строку до 21 грудня 2026 року примусового виконання судового рішення, норм статті 129-1 Конституції України, Закону №3477-ІV, Закону №4901-VІ, Закону №1404-VІІІ, Закону №2262-ХІІ;
- скасувати особисто підписане державним виконавцем постанову від 14.08.2024 про закінчення виконавчого провадження ВП №74096886 Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним, оскільки воно залишає без фактичного виконання зобов`язальну частину судового рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року у справі №640/13499/22. Позивач наголошує, що вказаним судовим рішенням, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року, Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві було зобов`язано здійснити з 1 березня 2022 року перерахунок та виплату його пенсії, призначеної відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", із підвищенням на коефіцієнт збільшення 1,14, установлений Постановою КМУ №118 від 16 лютого 2022 року, у межах максимального розміру пенсії. 
На думку позивача, державний виконавець передчасно та достроково закінчив виконавче провадження 14 серпня 2024 року, порушивши при цьому строк примусового виконання судового рішення, який, за твердженням позивача, триває до 21 грудня 2026 року. Крім того, позивач зазначає, що його заяву від 6 лютого 2024 року (вхідний облік від 7 лютого 2024 року №819) про примусове виконання рішення, а саме її пункт 2, відповідач протиправно залишив без розгляду та без надання відповіді, передчасно винісши оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження. Позивач вказує, що отримав копію цієї постанови лише 4 вересня 2024 року у відділенні АТ "Укрпошта" рекомендованим листом, у зв`язку з чим заявляє клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. 
Обґрунтовуючи порушення своїх прав, ОСОБА_1 посилається на факт здійснення Пенсійним фондом 18 січня 2024 року перерахунку пенсії у зменшеному розмірі із повторним застосуванням коефіцієнта на мінус 1 (0,14 - 1,14 = -1), що суперечить суті судового рішення. Позивач стверджує, що відповідач у мотивувальній частині постанови безпідставно послався на відсутність у нього повноважень самостійно визначати розмір перерахунку пенсії або ставити під сумнів розрахунки Пенсійного фонду. Водночас у пункті 1 повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 1 травня 2024 року сам же відповідач ставив питання про притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання судового рішення. На переконання позивача, такі дії відповідача свідчать про умисне перевищення повноважень та невиконання обов`язків із примусового виконання судового акта, що позбавляє стягувача права власності та законного очікування на належне пенсійне забезпечення. 
Позивач підкреслює, що згідно зі статтею 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання, а держава забезпечує їх виконання у визначеному законом порядку. Закінчення виконавчого провадження без реального виконання зобов`язань Пенсійного фонду суперечить нормам Конституції України, КАС України, Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Також позивач просить звільнити його від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" як учасника бойових дій. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.10.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позову шляхом надання доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, зокрема, копію договору про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі 19.10.2023 №45, на який позивач посилається у заяві, або докази того, що відсутні інші члени сім`ї, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , 1938 р.н., який є особою з інвалідністю ІІ групи; докази необхідності надання ОСОБА_3 , 1938 р.н., саме постійного стороннього догляду.
18.12.2024 позивачем подано докази на усунення недоліків позову, зокрема, копію договору про надання соціальних послуг з догляду на професійній основі 19.10.2023 №45, на який позивач посилається у заяві.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 поновлено позивачу строк звернення до суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій та скасування постанови. Відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено проводити розгляд справи одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України.
26.02.2025 через підсистему "Електронний Суд" відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та його структурного підрозділу - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області, заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважаючи позовну заяву безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. 
Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач зазначає, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП №74096886 з примусового виконання виконавчого листа №640/13499/22, виданого 2 лютого 2024 року Київським окружним адміністративним судом. Вказаним судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві було зобов`язано здійснити з 1 березня 2022 року перерахунок та виплату пенсії позивачу відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" із підвищенням на коефіцієнт збільшення 1,14 згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №118, у межах максимального розміру пенсії. Відповідач наголошує, що в межах цього провадження державним виконавцем було вжито повний комплекс передбачених законодавством заходів для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного та повного виконання судового рішення. 
Як зазначає відповідач, після відкриття виконавчого провадження 8 лютого 2024 року та надання боржнику десятиденного строку для добровільного виконання, а також винесення постанов про стягнення виконавчого збору та визначення мінімальних витрат провадження, від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшов лист від 7 березня 2024 року. У цьому листі боржник повідомив, що на виконання рішення суду ним було проведено підвищення пенсії з 1 березня 2022 року на коефіцієнт 1,14 у межах максимального розміру пенсії. З огляду на початкову відсутність у матеріалах справи документального підтвердження фактичного виконання, державний виконавець послідовно застосовував до боржника заходи примусу, передбачені статтями 63 та 75 Закону України "Про виконавче провадження". Зокрема, 12 березня 2024 року було винесено постанову про накладення на Пенсійний фонд штрафу в розмірі 5 100,00 грн, а у зв`язку з подальшою відсутністю інформації про повне виконання, 1 травня 2024 року накладено повторний штраф у розмірі 10 200,00 грн. Того ж дня, 1 травня 2024 року, керуючись нормами чинного законодавства, державний виконавець направив на адресу Шевченківського головного управління національної поліції м. Києва повідомлення про вчинення посадовими особами боржника кримінального правопорушення за умисне невиконання судового рішення. 
Надалі від боржника надійшов лист №2600-0904-8/101696 від 17 травня 2024 року, яким Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно повідомило, що у січні 2024 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 було здійснено безпосередньо в порядку, встановленому судовим рішенням. Боржник пояснив, що розмір пенсії станом на 1 березня 2022 року залишився без змін і склав 15 971,21 грн, оскільки позивачу ще у березні 2022 року вже було проведено індексацію із застосуванням коефіцієнта 1,14 відповідно до Постанови КМУ №118, через що додаткова доплата на виконання рішення суду відсутня. Зважаючи на отримані відомості, відповідач зауважує, що державний виконавець під час здійснення виконавчих дій не володіє повноваженнями самостійно обчислювати чи визначати розмір перерахунку пенсії, а також ставити під сумнів розміри нарахувань, встановлені органами Пенсійного фонду України, посилаючись при цьому на відповідну правову позицію Верховного Суду України у справі №814/2655/14. 
З огляду на вищезазначене, відповідач стверджує, що державний виконавець дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для завершення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення в повному обсязі згідно з виконавчим документом. Посилаючись на імперативний характер пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", відповідач вказує на правомірність винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Також відповідач звертає увагу суду на те, що право на судовий захист відповідно до статті 55 Конституції України вимагає реального та обґрунтованого порушення прав особи на момент звернення до суду, тоді як оскаржувані дії та рішення органу державної виконавчої служби були вчинені виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. 
17.03.2025 канцелярією суду зареєстровано відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вважаючи винесену постанову про закінчення виконавчого провадження протиправною. Обґрунтовуючи свою позицію, позивач зазначає, що наданий відповідачем відзив є фактично письмовим доказом вчинення самим же державним виконавцем протиправних дій, які спрямовані на легалізацію невиконання боржником судового рішення. На переконання позивача, державний виконавець протиправно погодився із твердженнями Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про начебто відсутність підстав для проведення додаткових виплат, чим грубо порушив вимоги статті 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень, а також залишив без виконання зобов`язальну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року у справі №640/13499/22, яке було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року.
Позивач наголошує, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, Пенсійний фонд було зобов`язано здійснити з 1 березня 2022 року перерахунок та виплату його пенсії із підвищенням на коефіцієнт збільшення 1,14 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №118 від 16 лютого 2022 року. Натомість здійснений боржником 18 січня 2024 року перерахунок пенсії із повторним застосуванням коефіцієнта на мінус 1 (0,14 - 1,14 = -1) призвів до протиправного зменшення розміру належних йому виплат, що й стало першочерговою підставою для його звернення до суду з адміністративним позовом ще 22 серпня 2022 року. Позивач вважає безпідставним посилання державного виконавця на відсутність у нього повноважень самостійно обчислювати розмір пенсії, оскільки обов`язок виконавця полягає у забезпеченні повного та реального виконання судового акта, а не у формальному прийнятті документів від боржника, які свідчать про невиконання суті зобов`язання.
Крім того, позивач зазначає, що сам відповідач у пункті 1 свого повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 1 травня 2024 року визнавав факт невиконання судового рішення боржником та порушував питання про притягнення винних осіб до відповідальності. З огляду на це, послідовні дії відповідача, який спочатку констатував умисне невиконання рішення суду та ініціював кримінальне переслідування посадових осіб боржника, а згодом раптово й поспішно виніс постанову від 14 серпня 2024 року про закінчення виконавчого провадження ВП №74096886, позивач розцінює як умисне перевищення повноважень та дію в інтересах боржника. Позивач підкреслює, що таке дострокове завершення примусового виконання відбулося з явним порушенням встановленого строку примусового виконання судового рішення, який триває до 21 грудня 2026 року.
Позивач вказує, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження грубо порушує норми чинного законодавства України, зокрема Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Закон України "Про виконавче провадження". Позивач зазначає, що державний виконавець позбавив його законного очікування на належне пенсійне забезпечення та підвищення (індексацію) пенсії, у зв`язку з чим просить суд вважати відзив відповідача підтвердженням неправомірності дій останнього, скасувати оскаржувану постанову від 14 серпня 2024 року та повністю задовольнити поданий позов.
05.01.2026 канцелярією суду зареєстровано клопотання про заміну належної сторони в адміністративній справі, в якій позивач просить здійснити заміну первісного відповідача - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) або залучити до участі у справі як співвідповідача Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Свою процесуальну позицію позивач обґрунтовує необхідністю визначення належного складу сторін для забезпечення повного, об`єктивного та всебічного розгляду його позовних вимог, а також для уникнення закриття провадження у справі, за умови, що такі процесуальні дії не потягнуть за собою зміни підсудності цієї адміністративної справи. Керуючись правилами припису статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач наголошує на наявності у суду законного права за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі в ній співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем.
На підтвердження реорганізації чи зміни структури органів примусового виконання та визначення актуальних реквізитів належної сторони у справі, позивач посилається на наявний у нього лист Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Крім того, позивач звертає увагу суду на факт направлення, вручення та реєстрації іншими учасниками справи його попереднього аналогічного клопотання №20260105 від 5 січня 2026 року про заміну належної сторони в адміністративній справі №320/44290/24, копію якого він також додає до матеріалів справи. На підставі викладеного, з метою дотримання процесуальних норм КАС України та забезпечення ефективного захисту своїх порушених прав у межах виконавчого провадження, позивач наполягає на задоволенні клопотання, заміні первісного відповідача та/або залученні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України до участі в адміністративній справі як співвідповідача.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
Приймаючи до уваги відсутність таких клопотань з боку учасників справи, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд 

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII.
Вважаючи дії відповідача щодо перерахунку та виплати з 01.03.2022 розміру пенсії ОСОБА_1 , призначеної відповідно до статі 13 Закону №2262-ХП, який має право на пенсію за зазначеним Законом, підвищення на коефіцієнт збільшення 0,14, у сумі 1379,80грн. протиправними, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якій просив суд:
- визнати протиправні дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо перерахунку та виплати з 1 березня 2022 року розміру пенсії ОСОБА_1 , призначеної відповідно до статті 13 Закону №2262-ХП, який має право на пенсію за зазначеним Законом, підвищення на коефіцієнт збільшення 0,14, у сумі 1379,80грн. (9855,72 х 0,14);
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити з 1 березня 2022 року перерахунок та виплату розміру пенсії ОСОБА_1 , призначеної відповідно до статті 13 Закону №2262-ХП, який має право на пенсію за зазначеним Законом, підвищити на коефіцієнт збільшення 1,14, установлений абзацом другим пункту 1 Постанови №118, у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом з урахуванням нарахованих та виплачених сум.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 червня 2023 року у справі №640/13499/22 (а.с. 69-70), яке за результатами апеляційного перегляду було залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року:
- адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено;
- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо перерахунку та виплати з 1 березня 2022 року розміру пенсії ОСОБА_1 , призначеної відповідно до статті 13 Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ, який має право на пенсію за зазначеним Законом, підвищення на коефіцієнт збільшення 0,14, у сумі 1379,80грн. (9855,72 х 0,14);
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити з 1 березня 2022 року перерахунок та виплату розміру пенсії ОСОБА_1 , призначеної відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ, який має право на пенсію за зазначеним Законом, підвищити на коефіцієнт збільшення 1,14, установлений абзацом другим пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році" від 16.02.2022 №118, у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом з урахуванням нарахованих та виплачених сум.
На виконання зазначеного судового рішення Київським окружним адміністративним судом 2 лютого 2024 року було видано виконавчий лист у справі №640/13499/22 (а.с. 4).
Позивач 6 лютого 2024 року звернувся до органу примусового виконання із заявою про примусове виконання зазначеного судового рішення, (а.с. 2) яка була зареєстрована відповідачем 7 лютого 2024 року за вхідним обліковим №819. 
Розглянувши заяву стягувача та пред`явлений виконавчий документ, 8 лютого 2024 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коломієць І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №74096886 (а.с. 60-61), якою боржнику - Головному управлінню Пенсійного фонду України в місті Києві було встановлено строк у 10 робочих днів для добровільного виконання вимог виконавчого листа. 
Одночасно із відкриттям провадження 8 лютого 2024 року державним виконавцем було винесено постанову про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 300,00 грн та про стягнення виконавчого збору в сумі 26 800,00 грн.
Про винесення вказаних постанов відповідачем було поінформовано боржника та позивача листами від 08.02.2024 №4971/8, №4970/8 та №4973/8 (а.с. 59, 62, 65).
Надалі, у межах виконавчого провадження, від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на адресу відповідача надійшов лист від 7 березня 2024 року №2600-0904-5/49275 (а.с. 71-73), в якому територіальний орган Пенсійного фонду зазначив, що на виконання рішення суду ним було проведено підвищення пенсії ОСОБА_1 з 1 березня 2022 року на коефіцієнт збільшення 1,14 у межах максимального розміру пенсії. 
Проте, з огляду на те, що боржником не було надано належних матеріальних і документальних підтверджень фактичного та повного виконання зобов`язальної частини виконавчого листа, державний виконавець 12 березня 2024 року виніс постанову про накладення на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві штрафу (а.с. 76-77) в розмірі 5 100,00 грн за невиконання рішення суду без поважних причин та встановив новий десятиденний строк для виконання. Крім того, відповідачем видано вимогу державного виконавця (а.с. 78-80), надіслану боржнику.
Від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на адресу відповідача надійшов лист від 2 квітня 2024 року №2600-0904-5/68751 (а.с. 93), в якому територіальний орган Пенсійного фонду зазначив, що на виконання рішення суду ним було проведено підвищення пенсії ОСОБА_1 з 1 березня 2022 року на коефіцієнт збільшення 1,14 у межах максимального розміру пенсії.
Оскільки станом на 1 травня 2024 року боржник не надав виконавцю відомостей про повне виконання судового акта, державний виконавець виніс постанову про накладення на Пенсійний фонд повторного штрафу (а.с. 85-86) в подвійному розмірі - 10 200,00 грн. Крім того, відповідачем видано вимогу державного виконавця (а.с. 87-89), надіслану боржнику.
1 травня 2024 року, керуючись нормами законодавства, державний виконавець направив на адресу Шевченківського головного управління Національної поліції м. Києва повідомлення про вчинення посадовими особами боржника кримінального правопорушення (а.с. 91-92) за умисне невиконання рішення суду, де у пункті 1 констатував факт протиправного невиконання судового акта.
Згодом до органу примусового виконання від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшов додатковий лист №2600-0904-8/101696 від 17 травня 2024 року (а.с. 94), в якому боржник деталізував обставини проведених розрахунків та вказав, що 18 січня 2024 року ним було здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 на виконання судового рішення, за результатами якого загальний розмір пенсійних виплат позивача станом на 1 березня 2022 року склав 15 971,21 грн. Боржник пояснив, що цей розмір залишився без змін, оскільки позивачу ще під час первинного масового перерахунку у березні 2022 року вже було проведено індексацію із застосуванням коефіцієнта 1,14 згідно з Постановою КМУ №118, у зв`язку з чим додаткові суми до виплати за судовим рішенням відсутні. 
Позивач, у свою чергу, розцінив такий розрахунок Пенсійного фонду від 18 січня 2024 року як протиправний і такий, що містить повторне застосування коефіцієнта на мінус 1 (0,14 - 1,14 = -1), що призвело до фактичного зменшення його виплат.
Врахувавши інформацію Пенсійного фонду та мотивуючи це відсутністю у державної виконавчої служби правових повноважень самостійно здійснювати математичний підрахунок пенсій або перевіряти правильність нарахувань боржника, державний виконавець 14 серпня 2024 року виніс оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №74096886 (а.с. 97-98) на підставі пункту 9 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з фактичним виконанням рішення в повному обсязі. Копію вказаної постанови про закінчення виконавчого провадження від 14 серпня 2024 року (а.с. 96) позивач отримав 4 вересня 2024 року у поштовому відділенні АТ "Укрпошта" рекомендованим листом (номер відправлення 0600952907929).
Не погоджуючись із такими діями та рішенням відповідача, вважаючи їх протиправними та такими, що порушують його конституційне право на соціальний захист, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
Статтею 129-1 Конституції встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Положення зазначеної норми Конституції України кореспондувались з нормами, закріпленими у процесуальному законодавстві України. Зокрема, згідно з частинами першою, другою, третьою статті 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За визначенням, наведеним у частині першій статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Згідно зі статтею 2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону №1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та в передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з частинами другою та третьою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний:
1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;
2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;
3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;
4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;
5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки;
6) невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після одержання відповідного звернення від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, cтвореного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", вчинити дії щодо зняття арешту з майна, щодо якого було здійснено заходи із заміни майна, передбачені статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:
1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;
2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників;
3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;
4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду;
5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх;
6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;
7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;
8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням;
9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна;
10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення;
11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача;
12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;
13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб;
14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.
У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу;
15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання;
16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;
17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис;
18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;
19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;
20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача;
21) отримувати від банків та інших фінансових установ, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей інформацію про наявність рахунків/електронних гаманців та/або стан рахунків/електронних гаманців боржника, рух коштів та операції за рахунками/електронними гаманцями боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком;
22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Аналіз наведеної норми вказує на те, що в межах здійснення виконавчого провадження законодавець наділяє виконавця повноваженням здійснювати перевірку виконання боржниками рішень, які підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону.
Здійснення такої перевірки є правом виконавця, реалізація якого залежить від його розсуду, а не імперативно обов`язковою дією у кожному виконавчому провадженні чи перед кожною процесуальною виконавчою дією.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду постанові від 18.12.2025 у справі №580/3888/24.
Частинами першою та другою статті 11 Закону №1404-VIII визначено, що строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом – встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Отже, під час здійснення виконавчого провадження виконавець зобов`язаний неупереджено, ефективно, своєчасно та в повному обсязі вживати заходів щодо примусового виконання рішень, дотримуючись способу та порядку виконання, встановлених виконавчим документом і цим Законом.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду постанові від 18.12.2025 у справі №580/3888/24.
За правилами частини першої статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону №1404-VIII).
За умовами частини третьої статті 63 Закону №1404-VIII виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. 
Статтею 75 Закону №1404-VIII установлено відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.
Зокрема, частиною першою указаної норми передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Водночас відповідно до частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі:
1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;
2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення;
3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника;
4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;
5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;
6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена;
7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів;
9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;
10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;
11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону;
12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;
13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону;
14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України;
15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки;
16) врегулювання (погашення, списання) відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", оператором газотранспортної системи та операторами газорозподільних систем, за спожитий природний газ, а також послуги з його транспортування та розподілу відповідно, перед теплогенеруючими організаціями за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, перед електропостачальниками або операторами системи розподілу (як правонаступниками в частині прав та обов`язків за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією) за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням, яке набрало законної сили;
17) списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України в повному обсязі сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа;
18) списання згідно з пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сум недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа;
19) прийняття Фондом гарантування вкладів фізичних осіб рішення про початок процедури ліквідації банку-боржника;
19-1) якщо відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню незалежно від дати укладення такої угоди;
19-2) врегулювання (погашення, списання) відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість учасників процедури врегулювання заборгованості, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням, яке набрало законної сили;
20) врегулювання (погашення, списання) оператором газорозподільної системи заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", якщо таке виконавче провадження розпочато за рішенням про зобов`язання Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, встановити оператору газорозподільної системи економічно обґрунтований тариф на послуги з розподілу природного газу з включенням компенсацій за період з 1 січня 2015 року по 31 грудня 2020 року включно;
21) виконання або відкликання вимоги територіального центру комплектування та соціальної підтримки відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", скасування рішення суду про тимчасове обмеження громадянина України у праві керування транспортним засобом під час мобілізації, якщо виконавче провадження розпочато за таким рішенням.
Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 Закону №1404-VIII).
Згідно з частиною першою статті 40 Закону №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що гарантії щодо обов`язковості виконання судових рішень, встановлені Конституцією України, реалізуються як у добровільному порядку так і через механізм застосування примусу, який забезпечують органи виконавчої служби. Норми Закону №1404-VIII спрямовані саме на забезпечення безумовного виконання судового рішення і винятки з цього правила також регламентовані цим законом. Це означає, що у кожному конкретному випадку суди мають надати оцінку діям державного виконавця щодо застосування до боржника заходів впливу, виходячи із оцінки наявності або відсутності обставин, які об`єктивно перешкоджали або унеможливлювали виконання ним судового рішення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.04.2024 у справі №560/17588/23.
Слід також враховувати, що відповідно до частини четвертої статті 19 Закону №1404-VIII сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Тобто законодавець визначив механізм отримання виконавцем актуальної інформації щодо стану виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню, в разі їх добровільного повного чи часткового виконання боржниками: оперативне інформування виконавця покладається на сторони виконавчого провадження шляхом обов`язкового повідомлення про вказані обставини.
Крім того, згідно із частиною восьмою статті 19 Закону №1404-VIII особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Аналіз статті 19 Закону №1404-VIII свідчить, що обов`язки сторін виконавчого провадження - це нормативно закріплені вид та межі правової поведінки стягувача та боржника, дотримання яких є обов`язковим.
Отже, невиконання обов`язків можна характеризувати як уникнення сторонами виконавчого провадження, зокрема боржником, здійснення покладених на них законами та підзаконними актами обов`язків та зобов`язань під час примусового виконання судового рішення, що призвело чи може призвести до негативних наслідків або заподіяння шкоди.
Надаючи правову оцінку встановленим фактичним обставинам справи та аналізуючи спірні правовідносини у їх системному і логічному зв`язку з нормами матеріального та процесуального права, суд зазначає наступне.
Захист прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин при примусовому виконанні судових рішень базується на чіткому розмежуванні законодавчо визначеної компетенції органів примусового виконання та органів, що забезпечують безпосереднє нарахування та виплату пенсії. 
Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець діяв послідовно та в повній мірі реалізував всі доступні імперативні заходи матеріально-процесуального примусу, спрямовані на спонукання боржника до виконання виконавчого листа №640/13499/22. 
Так, зафіксувавши факт ненадання Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві у первинно визначений строк документів про фактичну зміну пенсійних нарахувань, відповідач виніс постанову про накладення первинного штрафу від 12 березня 2024 року, встановив новий строк для виконання та скерував офіційну вимогу. У зв`язку з подальшим незабезпеченням боржником реалізації судового акта станом на 1 травня 2024 року, виконавець виніс постанову про накладення повторного штрафу в подвійному розмірі, пред`явив чергову вимогу, а також направив до органів Національної поліції офіційне повідомлення про вчинення посадовими особами боржника кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України за умисне невиконання рішення суду. Зазначені дії відповідача повністю спростовують доводи позивача про формальний підхід виконавчої служби, а також доводять реалізацію виконавцем визначеного статтею 18 Закону №1404-VIII обов`язку щодо неупередженого, ефективного, своєчасного та повного вчинення виконавчих дій.
Надалі у межах виконавчого провадження від боржника на адресу органу примусового виконання надійшли листи боржника від 7 березня 2024 року, від 2 квітня 2024 року та від 17 травня 2024 року, якими ГУ ПФУ в м. Києві поінформувало державного виконавця, що на виконання рішення суду ним було проведено повний математичний та юридичний перерахунок пенсійної справи позивача, за результатом якого розмір виплат позивача з 1 березня 2022 року визначено в сумі 15 971,21 грн із підвищенням на коефіцієнт збільшення 1,14. Боржник деталізовано роз`яснив виконавчій службі, що судове рішення виконано ним повністю у відповідності до його текстового змісту, а відсутність додаткових нарахувань обумовлена тим, що індексацію із застосуванням коефіцієнта 1,14 позивачу вже було проведено в автоматичному режимі під час первинного масового перерахунку пенсій у березні 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України №118, у зв`язку з чим повторне нарахування тих самих показників є безпідставним.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що державний виконавець не мав права приймати вказані листи як доказ виконання, оскільки відповідач був зобов`язаний здійснити ретельну перевірку правильності виконаних Пенсійним фондом математичних розрахунків, провести аудит пенсійної справи стягувача та надати правову оцінку законності алгоритму застосування боржником коефіцієнтів індексації, зокрема, заперечуючи проти формули боржника 0,14 - 1,14 = -1. 
Оцінюючи ці доводи, суд наголошує, що межі правової поведінки та компетенції державного виконавця чітко й імперативно обмежені нормами Закону №1404-VIII, які не наділяють органи примусового виконання функціями фінансового контролю та ревізії методології нарахування пенсії. Державний виконавець не є суб`єктом призначення, обчислення чи виплати пенсій, не володіє доступом до спеціалізованого програмного забезпечення ПФУ, а тому не має правових підстав чи фахової компетенції ставити під сумнів, змінювати або спростовувати арифметичні розрахунки та фінансові показники, надані уповноваженим державним органом у межах його владних функцій. До обов`язку державного виконавця належить здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. При цьому державний виконавець має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Під час вирішення цього публічно-правового спору суд керується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 грудня 2025 року у справі №580/3888/24, в якому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що передбачене пунктом 1 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII право виконавця проводити перевірку виконання боржниками рішень є виключно його дискреційним правовим інструментом, реалізація якого залежить від власного процесуального розсуду виконавця, а не обов`язковою дією перед кожним кроком чи завершенням провадження. Велика Палата Верховного Суду закріпила ключовий принцип паритетності, взаємності та процесуального обов`язку сторін виконавчого провадження, акцентувавши увагу на приписах частин четвертої та восьмої статті 19 Закону №1404-VIII. Наведені законодавчі норми покладають саме на учасників виконавчого провадження (боржника та стягувача) обов`язок невідкладно, не пізніше наступного робочого дня, письмово інформувати державного виконавця про стан, обставини або первинні документи, що підтверджують повне чи часткове самостійне виконання рішення, а також зобов`язують їх сумлінно й активно користуватися своїми процесуальними правами задля забезпечення своєчасного вчинення виконавчих дій.
У контексті зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду, суд у справі, що розглядається, прийшов до висновку, що боржник повністю виконав свій процесуальний обов`язок, надавши державному виконавцю письмові повідомлення та розрахунки, які засвідчують факт проведення відповідних дій із перерахунку пенсії стягувача на виконання виконавчого листа №640/13499/22. 
Натомість позивач, висловлюючи суб`єктивну незгоду з результатом цього розрахунку, не надав державному виконавцю жодних інших документів, розрахунків чи відомостей, які б у розумінні статті 19 Закону №1404-VIII спростовували позицію ПФУ та доводили факт невиконання боржником судового рішення. За таких обставин, з огляду на відповіді боржника про реалізацію судового рішення, у державного виконавця виникли передбачені законом підстави для кваліфікації дій боржника як фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Таким чином, отримавши розрахунки від територіального органу Пенсійного фонду України щодо вчинення дій із перерахунку пенсійної справи та зважаючи на чіткі межі своєї правової компетенції, головний державний виконавець Коломієць І.М. обґрунтовано, на підставі пункту 9 частини першої статті 39 та статті 40 Закону України "Про виконавче провадження", виніс оскаржувану постанову від 14 серпня 2024 року про закінчення виконавчого провадження ВП №74096886 у зв`язку з фактичним виконанням.
Суд окремо наголошує, що наявність між позивачем та Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві спору щодо правильності, повноти, сутності нарахувань чи алгоритму взаємовиключення коефіцієнтів індексації пенсії за Постановою Уряду №118 становить предмет самостійного публічно-правового спору. Такий спір підлягає вирішенню виключно шляхом подання окремого адміністративного позову про оскарження безпосередніх розрахунків, дій чи рішень ГУ ПФУ в м. Києві, або в межах спеціальних процедур судового контролю за виконанням судового рішення, регламентованих статтями 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України. Проте вказані розбіжності не можуть свідчити про протиправність дій чи рішень органу примусового виконання, який діяв виключно як процесуальний інструмент реалізації виконавчого документа та виконав покладені на нього законом функції у повному обсязі.
Зважаючи на зазначене, дії відповідача та оскаржувана постанова відповідача про закінчення виконавчого провадження від 14 серпня 2024 року повною мірою відповідають критеріям законності, обґрунтованості, пропорційності, неупередженості та добросовісності, закріпленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо клопотання позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача, яке надійшло до суду та було зареєстровано канцелярією 05 січня 2026 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до приписів частин третьої та четвертої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.
Обґрунтовуючи подане клопотання, позивач посилається на отриманий ним лист Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та наголошує на необхідності залучення до участі у справі як співвідповідача (або повної заміни ним первісного відповідача) Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Позивач зазначає, що такі зміни у суб`єктному складі сторін зумовлені внутрішніми організаційно-структурними змінами у системі органів юстиції та покликані забезпечити повний, всебічний розгляд його позовних вимог і гарантувати ефективність виконання майбутнього судового рішення.
Здійснюючи аналіз правового статусу сторін у цій справі, суд встановив, що предметом оскарження у даному публічно-правовому спорі є постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №74096886 від 14 серпня 2024 року. Вказаний процесуальний документ був винесений головним державним виконавцем Коломієць І.М., яка на момент вчинення цієї виконавчої дії перебувала на посаді та діяла від імені Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (ідентифікаційний код 43315602).
Суд наголошує, що згідно з Положеннями про територіальні органи Міністерства юстиції України, відповідні міжрегіональні управління виступають як єдині юридичні особи публічного права. У свою чергу, управління забезпечення примусового виконання рішень, а також підпорядковані їм відділи примусового виконання рішень (як у місті Києві та Київській області, так і новостворені чи перейменовані структури) є внутрішніми структурними підрозділами без статусу юридичної особи. Обидва органи функціонують у межах одного суб`єкта владних повноважень та обліковуються під одним і тим самим незмінним ідентифікаційним кодом 43315602. За даним кодом в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 09.07.2026 обліковується Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України за адресою місцезнаходження: 01001, м. Київ, провулок Музейний, буд.2-А, дата державної реєстрації – 29.10.2019. 
Належна судова оцінка внутрішньоорганізаційних змін структури, перейменувань відділів, зміни їх територіального навантаження або внутрішньої ліквідації підрозділів у межах одного загального органу юстиції дає підстави для висновку, що такі процедури не впливають на процесуальну спроможність первісного відповідача, а також не призводять до виникнення відносин процесуального правонаступництва у розумінні статті 52 КАС України, оскільки не припиняють існування самої юридичної особи публічного права та не позбавляють її обов`язку відповідати за дії, вчинені її посадовими особами у серпні 2024 року. Оскільки ідентифікаційний код суб`єкта владних повноважень, який є первісним відповідачем, та його адреса місцезнаходження повністю збігаються з кодом органу, зазначеного у клопотанні позивача, правосуб`єктність відповідача у межах розгляду справи №320/44290/24 є безперервною.
Окрім того, інститут заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача спрямований на випадки, коли позов пред`явлено до особи, яка в силу закону взагалі не є носієм спірних обов`язків чи не вчиняла оскаржуваних дій. У цій справі відповідач визначений позивачем правильно відповідно до стану виконавчого провадження на момент винесення спірної постанови. 
На підставі вищевикладеного, суд не вбачає юридичних підстав для задоволення вимог позивача щодо заміни відповідача чи залучення співвідповідача, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання позивача від 05 січня 2026 року слід відмовити.
Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, суд констатує, що відповідач у повному обсязі довів правомірність та обґрунтованість винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №74096886 від 14 серпня 2024 року. Натомість позивачем не спростовано доводів відповідача та не надано належних доказів, які б свідчили про протиправність дій чи рішень органу примусового виконання.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Розподіл судових витрат у вигляді судового збору здійснюється відповідно до статті 139 КАС України.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення або складання повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.