Справа № 369/12494/25
Провадження № 2/369/8799/25
РІШЕННЯ
Іменем України

20.08.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., за участі секретаря судового засідання Лисяк К.О., провівши судове засідання у цивільній справі № 369/12494/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання Договору про місце проживання, забезпечення умов життя, матеріальне та фінансове утримання дітей та про здійснення батьківських прав на особисте виховання дітей та стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів, - 
В С Т А Н О В И В:

 
ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі – Відповідач, ОСОБА_2 ) про розірвання Договору про місце проживання, забезпечення умов життя, матеріальне та фінансове утримання дітей та про здійснення батьківських прав на особисте виховання дітей та стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 15 жовтня 2008 р. між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який 12 травня 2011 р. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 2-1794/2011 було розірвано. 
Від вказаного шлюбу у позивача з відповідачем є спільна неповнолітня дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
27 червня 2024 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір про місце проживання, забезпечення умов життя, матеріальне та фінансове утримання дітей та про здійснення батьківських прав на особисте виховання дітей, який засвідчений приватним нотаріусом, Легкою Г. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1230.
Згідно з умовами пн. 2.2. Договору, Відповідач бере на себе зобов`язання щодо матеріального та фінансового утримання й забезпечення Дитини до досягнення нею повнолітнього віку, а саме, батько зобов`язався надавати щомісячне утримання у грошовій формі у розмірі, що на день такої сплати становитиме не менш ніж 50 (п`ятдесят) % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого чинним на момент такої сплати законодавством.
На день укладення Договору, прожитковий мінімум для Дитини віком від 6 до 18 років становить - 3 196 грн., відповідно, 50 (п`ятдесят) % від прожиткового мінімуму та сума мінімального щомісячного платежу складає 1 598 грн.
Між Позивачем та Відповідачем було досягнуто згоди про те, що мінімальний, щомісячний платіж на утримання Дитини становитиме 2 000 грн., який може бути збільшений в залежності від потреб Дитини в кожному окремому місяці. 
Окрім аліментних зобов`язань на утримання Дитини, умовами пн. 2.5. Договору передбачено, що Відповідач також забезпечує фінансування інших потреб Дитини, які відносяться до обов`язкових. 
Для перерахування грошових коштів на утримання Дитини Позивачем, в АТ «Приват Банк», було відкрито банківський рахунок № НОМЕР_1 . 
Всупереч умовам Договору, Відповідач аліментні зобов`язання в січні, квітні, та травні 2025 р. не виконав та припинив фінансування додаткових витрат на Дитину, що призвело до виникнення заборгованості за Договором в розмірі 6 392 (шість тисяч триста дев`яносто дві) грн. 
На підставі викладеного, позивач просить суд: розірвати Договір про місце проживання, забезпечення умов життя, матеріальне та фінансове утримання дітей та про здійснення батьківських прав на особисте виховання дітей та стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів 4 186 (чотири тисячі сто вісімдесят шість) грн. 76 коп. 
28 серпня 2025 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у цивільній справі № 369/12494/25 за правилами спрощеного позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
03.10.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якій Відповідач заперечує проти позовних вимог. 
В обґрунтування своїх заперечень Відповідач зазначає, що так, дійсно в січні та травні 2025 р. аліменти були сплачені із незначним запізненням, але в квітні 2025 р. оплату було проведено вчасно та у визначеній договором сумі – 2 000 грн. 
Заборгованість зі сплати аліментів станом на вересень 2025 року у Відповідача перед Позивачем відсутня. 
У зв`язку з чим, відповідачем до Відзиву на позовну заяву, додано новий розрахунок суми пені, яка підлягає стягненню з Відповідача. 
Окрім того, відповідач стверджує, що регулярно фінансував додаткові потреби Дитини з урахуванням своїх фінансових можливостей. 
Таким чином, допущені незначні затримки у сплаті окремих платежів не можуть вважатися істотним порушенням договору у розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України. 
В підтвердження своїх заперечень відповідачем до відзиву на позовну заяву додано власний розрахунок та Довідку АТ «Приват банк» від 17.09.2025 року. 
На підставі викладеного, у відзиві на позовну заяву, відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання Договору про місце проживання, забезпечення умов життя, матеріальне та фінансове утримання дітей та про здійснення батьківських прав на особисте виховання дітей відмовити.
05.12.2025 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача в якій Позивач зазначає, що оплати, які були здійснені відповідачем в червні та вересні 2025 р. в розмірі 4 000 грн. були сплачені вдповідачем не в рахунок погашення заборгованості за Договором, а в якості сплати аліментів за наведені місяці у зв`язку зі збільшенням потреб Дитини. 
Сплачена Відповідачем грошова сума в квітні 2025 р. в розмірі 2 000 грн. не є аліментними зобов`язаннями за Договором, про що свідчить відсутність в банківській виписці, в графі: «Призначення платежу», примітки: «На утримання дитини», а відтак, не може бути зарахована в рахунок погашення заборгованості за Договором. 
Заявлена відповідачем сума понесених ним витрат на фінансування додаткових потреб Дитини в розмірі не відповідає дійсним обставинам справи. 
Також Позивач зазначає, що порушення відповідачем умов Договору є істотними, оскільки вона значною мірою позбавилася того, на що розраховувала при укладенні Договору, зокрема, на належне та систематичне виконання відповідачем, як батьком спільної Дитини, батьківських обов`язків по її утриманню, сплати аліментів та фінансуванні інших потреб дитини у встановленому Договором розмірі та строки.
У зв`язку з чим, просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Заперечення на відповідь на відзив від відповідача до суду не надійшли
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2025 року у справі № 369/12494/25 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 
У судове засідання 15.06.2026 року учасники справи не з`явилися.
15.06.2026 року позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відстутності, позов підтримала позов повністю.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до положень постанови Верховного суду від «30».09.2022 року у справі № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 15.10.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, актовий запис № 1116.
Від вказаного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В подальшому, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.05.2011 року у справі № 2-1794/2011 шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.
Після фактичного припинення шлюбних відносин дитина залишилась проживати зі своєю матір`ю, ОСОБА_1 . 
Проживанням дитини з матір`ю забезпечується належне виховання та навчання дитини. 
Відповідно до статті 7 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. 
Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. 
Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум.
У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 4 ст.157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
27 червня 2024 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір про місце проживання, забезпечення умов життя, матеріальне та фінансове утримання дітей та про здійснення батьківських прав на особисте виховання дітей, який засвідчений приватним нотаріусом, Легкою Г. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1230.
Згідно з умовами пн. 2.2. Договору, відповідач взяв на себе зобов`язання щодо матеріального та фінансового утримання й забезпечення дитини до досягнення нею повнолітнього віку, а саме, батько зобов`язався надавати щомісячне утримання у грошовій формі у розмірі, що на день такої сплати становитиме не менш ніж 50 (п`ятдесяти) % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого чинним на момент такої сплати законодавством.
Погоджений позивачем та відповідачем розмір мінімального щомісячного платежу на утримання дитини становить 2 000 грн., який може бути збільшений в залежності від потреб дитини в кожному окремому місяці, що не заперечується сторонами. 
При цьому, факт здійснення відповідачем грошових переказів на користь позивача має бути конкретизований, як аліментні зобов`язання. Без конкретизації призначення платежу, як аліментних зобов`язань, грошовий переказ не може автоматично вважатися сплатою аліментних зобов`язань, навіть за відсутності інших боргових зобов`язань між сторонами. 
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у своїй Постанові від 5 серпня 2025 року у справі № 390/2379/24. 
З наявної в матеріалах справи банківської виписки № U3OE6V1KJQOTLG9К вбачається, що в січні, квітні, та травні 2025 р. відповідач аліментні зобов`язання за Договором не виконав.
Грошова сума в розмірі 2 000 грн., яка була сплачена відповідачем в квітні 2025 р., не є аліментними зобов`язаннями за Договором, оскільки в графі: «Призначення платежу» не містить примітки: «На утримання дитини». 
Окрім аліментних зобов`язань на утримання дитини, умовами пн. 2.5. Договору передбачено, що відповідач також забезпечує фінансування інших потреб Дитини, які відносяться до обов`язкових, а саме: фінансування витрат пов`язаних з освітнім процесом (гаджети, підручними, канцелярські вироби, шкільна форма тощо), забезпечення потреб Дитини у фізичному, творчому та інтелектуальному розвитку шляхом фінансування відповідних спортивних секцій, творчих гуртків та додаткових платних освітніх курсів і занять відповідно до потреб, здібностей та талантів Дитини, матеріальне утримання Дитини в питаннях, що стосуються забезпечення верхнім одягом та взуттям відповідно до сезону, фінансування платних медичних послуг, які надаються Дитині, забезпечення необхідними медичними препаратами у разі потреби, забезпечення оздоровлення та відпочинку Дитини в санаторно-курортних закладах та таборах. 
З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що за період дії Договору, який становить один рік, відповідач здійснював фінансування інших потреб Дитини періодично. 
Щомісячної, систематичної участі у фінансуванні інших потреб дитини відповідач не приймав, доказів протилежного відповідачем не надано. 
В силу статей 525 і 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставиться. Одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається. 
Згідно ст. ст. 610, 611, 623 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Згідно з пн. 4.1. Договору, в разі виникнення будь-яких спорів з приводу утримання Батьком Дитини, його виховання чи спілкування з ним, ці спори перш за все будуть вирішені шляхом переговорів, виходячи з принципів взаємоповаги і взаєморозуміння. При вирішенні будь-яких спірних питань стосовно Дитини сторони зобов`язуються вважати, що інтереси Дитини, його безпека, здоров`я та добробут є пріоритетними. 
Відповідно до пн. 5.1. Договору одностороння відмова від виконання Договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання Договору вирішується в судовому порядку. 
Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Істотними умовами договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, є умови про участь у забезпеченні умов життя дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним прав і обов`язків по вихованню дітей. До цього договору можуть бути застосовані загальні положення зобов`язального та договірного права, які містяться у ЦК України і не суперечать загальним засадам регулювання та суті сімейних відносин.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.03.2024 року у справі № 361/8526/21.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 
Істотність порушення визначається за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Одним з критеріїв істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. 
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення, зокрема того, чи є істотною різниця між тим, на що мала право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що у дійсності вона змогла отримати (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18). 
Статтею 652 ЦК України визначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. 
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. 
Як вбачається з матеріалів справи, Дитина фактично проживає з матір`ю, батько з Дитиною не проживає, в січні, квітні, та травні 2025 р. аліментні зобов`язання за Договором виконані відповідачем не були, щомісячного, систематичного фінансування інших потреб Дитини відповідач не здійснює.
Наведене свідчить про істотне порушення умов Договору Відповідачем, оскільки, Позивач значною мірою позбавилася того, на що вона розраховувала при укладенні Договору – на щомісячну участь Відповідача у забезпеченні умов життя Дитини шляхом сплати аліментних зобов`язань та фінансування інших витрат на Дитину. 
Поряд з цим, позивач нарахував та просить суд стягнути з Відповідача неустойку (пеню) у розмірі 1 (одного) % від суми несплачених грошових коштів на утримання Дитини (аліментів) за Договором, яка складає 4 186 (чотири тисячі сто вісімдесят шість) грн. 76 коп. 
Статтею 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. 
Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, суд дійшов висновку, що вказані розрахунки є вірними та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивної цивільного судочинства. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покласти на відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 7, 141, 142, 150-153,157, 159, 180, 183 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 7, 8, 9, 16 Конвенції про права дитини, суд, -
УХВАЛИВ:

 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання Договору про місце проживання, забезпечення умов життя, матеріальне та фінансове утримання дітей та про здійснення батьківських прав на особисте виховання дітей та стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів – задовольнити повністю. 
Договір про місце проживання, забезпечення умов життя, матеріальне та фінансове утримання дітей та про здійснення батьківських прав на особисте виховання дітей від 27 червня 2024 року, засвідчений приватним нотаріусом Легкою Г. І. та зареєстрованим в реєстрі за № 1230, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвати.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) неустойку (пеню) в розмірі 1 % від суми несплачених аліментів на утримання Дитини за Договором в сумі 4 186 (чотири тисячі сто вісімдесят шість) грн. 76 коп. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 20.08.2026 року.

Суддя         А.В. Янченко