ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2026 року   Справа № 924/716/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Гудак А.В.
судді Мельник О.В.
судді Петухов М.Г.
секретар судового засідання Пацьола О.О.
за участю представників:
позивача: Тарасун О.І. адвокат 
відповідача: Соколовська В.О. самопредставництво 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі №924/716/25 (суддя Заверуха С.В., м.Хмельницький, повний текст складено 21.10.2025)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС"
до Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго"
про стягнення 860345,3 грн., з яких: 488416,47 грн. - заборгованість з виплати частини чистого прибутку за 2020р.; 59011,41 грн. - 3% річних з виплати частини чистого прибутку за 2020р.; 312917,42 грн. - інфляційні втрати по заборгованості з виплати частини чистого прибутку за 2020р.

Приватне акціонерне товариство "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" звернулось до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго" про стягнення 860345,3 грн., з яких: 488416,47 грн. - заборгованості з виплати частини чистого прибутку за 2020р.; 59011,41 грн. - 3% річних з виплати частини чистого прибутку за 2020р.; 312917,42 грн. - інфляційні втрати по заборгованості з виплати частини чистого прибутку за 2020р.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі №924/716/25 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 року у справі №924/716/25 - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПрАТ «Інвестиційний фонд «Київська Русь - МДС» у справі № 924/716/25 задовольнити в повному обсязі. 
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.25 у справі №924/716/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 26 листопада 2025 року.
17 листопада 2025 року Акціонерним товариством "Хмельницькобленерго" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інвестиційний фонд «Київська Русь – МДС» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі №924/716/25 без змін.
18 листопада 2025 року представником Приватного акціонерного товариства «Інвестиційний фонд «Київська Русь – МДС» адвокатом Тарусун О.І. подане клопотання про зупинення розгляду справи №924/716/25, в якому просить суд зупинити провадження у справі № 924/716/25 за апеляційною скаргою ПрАТ «Інвестиційний фонд «Київська Русь - МДС» на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 року до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/6208/24 та оприлюднення в установленому законом порядку тексту судового рішення, ухваленого за результатом такого розгляду. 
26 листопада 2025 року Акціонерним товариством "Хмельницькобленерго" подано заперечення на клопотання позивача про зупинення провадження у справі, в якому просив відмовити у задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи №924/716/25, поданого 18.11.2025 Приватним акціонерним товариством «Інвестиційний фонд «Київська Русь – МДС», з огляду на те, що правовідносини у справі № 910/6208/24 не є релевантними правовідносинам по справі №924/716/25. 
Представник позивача в судовому засіданні 26.11.2025 підтримала доводи апеляційної скарги та надала відповідні пояснення. Поряд з цим, підтримала та просила задовольнити подане 18.11.2025 позивачем клопотання про зупинення провадження у справі.
В судовому засіданні 26.11.2025 представник відповідача заперечила доводи апеляційної скарги та надала відповідні пояснення. Поряд з цим, просила відмовити у задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи №924/716/25, поданого 18.11.2025 Приватним акціонерним товариством «Інвестиційний фонд «Київська Русь–МДС».
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 26.11.2025 клопотання ПрАТ “Інвестиційний фонд “Київська Русь-МДС” про зупинення провадження у справі №924/716/25 задоволено. Зупинено провадження у справі №924/716/25 за апеляційною скаргою ПрАТ “Інвестиційний фонд “Київська Русь - МДС” на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 року до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/6208/24 та оприлюднення в установленому законом порядку тексту судового рішення, ухваленого за результатом такого розгляду. 
17 червня 2026 року представником ПрАТ “Інвестиційний фонд “Київська Русь-МДС” адвокатом Тарасун О.І. подано клопотання про поновлення провадження у справі у зв`язку з усуненням обставин, які стали підставою для зупинення провадження у даній справі. 
Згідно відомостей табелю робочого часу Комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" учасник колегії - суддя Петухов М.Г. перебував у відпустці у період з 15.06.2026 по 19.06.2026 включно та учасник колегії - суддя Мельник О.В. перебував у відпустці з 22.06.2026 по 26.06.2026 включно.
Листом №924/716/25/3114/26 від 22.06.2026 повідомлено представника ПрАТ «Інвестиційний фонд «Київська Русь-МДС» адвоката Тарасун О.І., що оскільки перебування члена колегії - судді Мельника О.В. у відпустці є тимчасовою обставиною, яка не свідчить про неможливість його подальшої участі у розгляді справи та не є підставою для зміни складу суду, з метою дотримання принципу незмінності складу суду розгляд клопотання представника ПрАТ «Інвестиційний фонд «Київська Русь МДС» адвоката Тарасун О.І. про поновлення провадження у справі №924/716/25 відбудеться після виходу судді Мельника О.В. з відпустки.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 29.06.2026 поновлено провадження у справі №924/716/25 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.25 у справі №924/716/25. Розгляд справи призначено на 15 липня 2026 року.
14 липня 2026 року Акціонерним товариством "Хмельницькобленерго" подані додаткові пояснення, в яких АТ «Хмельницькобленерго» зазначає, що правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 13.04.2026 у справі №910/6208/24, не підлягають застосуванню у справі №924/716/25 через відмінність фактичних обставин. Непроведення у 2021 році загальних зборів та неприйняття рішення про розподіл чистого прибутку за 2020 рік було зумовлено об`єктивною причиною - припиненням повноважень Наглядової ради, а не умисним ухиленням товариства. Оскільки загальні збори не приймали рішення про виплату дивідендів, відповідач вважає, що підстави для стягнення частини чистого прибутку відсутні. Крім того, без рішення Наглядової ради та сформованого Національним депозитарієм переліку осіб, які мають право на дивіденди, товариство не могло визначити належного кредитора, а тому не допустило прострочення грошового зобов`язання. Таким чином, відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а в разі стягнення основної заборгованості відмовити у стягненні 3 % річних та інфляційних втрат. 
Представник позивача в судовому засіданні 15.07.2026 просила апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі №924/716/25 задовольнити. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі №924/716/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В судовому засіданні 15.07.2026 представник відповідача просила апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інвестиційний фонд «Київська Русь – МДС» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі № 924/716/25 без змін.
Північно-західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін у судових засіданнях 26.11.2025, 15.07.2026, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції встановив, що ПрАТ «Інвестиційний фонд «Київська Русь – МДС» є власником 500 000 простих іменних акцій АТ «Хмельницькобленерго» та просило стягнути 860 345,30 грн, з яких 488 416,47 грн частини чистого прибутку за 2020 рік, 59 011,41 грн 3 % річних і 312 917,42 грн інфляційних втрат. Водночас у 2021 році та надалі загальні збори акціонерів АТ «Хмельницькобленерго» щодо розподілу чистого прибутку за 2020 рік і виплати дивідендів не проводилися, відповідне рішення загальних зборів не приймалося. 
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що Верховним Судом було неодноразово наголошено, що згідно з пунктом 12 частини другої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" до виключної компетенції загальних зборів належить розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом. Тобто саме загальні збори відповідача в межах наданих їм повноважень приймають рішення про розподіл прибутку за підсумками відповідного року (у даному випадку 2020 року), та зокрема мають право визначити спосіб розпорядження прибутком товариства в порядку встановленому статтею 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік". Таким чином, враховуючи аналіз наведених вище норм чинного законодавства, порядок виплати акціонерам частини чистого прибутку (у даному разі за 2020 рік) встановлюється статтею 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" у сукупності з рішенням загальних зборів. Аналогічні висновки викладались Верховним Судом, зокрема, у постановах від 13.10.2021 у справі №910/12317/18, від 02.02.2023 у справі №910/10164/21, від 11.04.2024 у справі №910/11136/23, від 06.02.2025 у справі №910/13331/23.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що виплата частини чистого прибутку відповідно до статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» можлива лише в сукупності з рішенням загальних зборів, яким визначаються розмір, порядок і строки виплати. За відсутності такого рішення у відповідача не виникло грошового зобов`язання перед позивачем, а тому відсутні підстави як для стягнення 488 416,47 грн, так і 59 011,41 грн 3 % річних і 312 917,42 грн інфляційних втрат. 

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 11 ЦК України та ст. 21 Закону «Про Державний бюджет України на 2021 рік», оскільки не врахував особливості правового регулювання діяльності акціонерних товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави. 
Закон України «Про акціонерні товариства» визначає правовий статус акціонерів, корпоративні права, порядок нарахування та виплати дивідендів, а також виключну компетенцію загальних зборів щодо розподілу прибутку та затвердження дивідендів. Рішення про виплату дивідендів ухвалює саме вищий орган товариства — загальні збори, і здійснюється це щорічно та без винятків. Виплата дивідендів відбувається пропорційно до кількості акцій та виключно в грошовій формі.
Водночас стаття 11 ЦК України допускає виникнення цивільних прав та обов`язків безпосередньо з актів цивільного законодавства. Це узгоджується з нормою Закону України «Про акціонерні товариства», яка передбачає особливості управління акціонерними товариствами, де наявні корпоративні права держави чи територіальної громади.
Стаття 21 Закону «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлює спеціальний порядок розподілу прибутку для тих акціонерних товариств, у яких державі належить 50% і більше акцій: якщо до 1 травня не прийнято рішення про дивіденди, такі товариства зобов`язані перерахувати не менше 90% чистого прибутку до державного бюджету та іншим учасникам пропорційно їх частці. Отже, у спірних правовідносинах, де відповідачем є акціонерне товариство з державною часткою понад 50%, порядок виплати дивідендів регулюється одночасно положеннями Закону України «Про акціонерні товариства» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», що повністю відповідає ст. 11 ЦК України. Законодавець фактично визначив два механізми отримання дивідендів: за рішенням загальних зборів або у разі його відсутності шляхом обов`язкового перерахування частини чистого прибутку відповідно до вимог бюджету. 
Позивач зазначає, що у законодавстві передбачено два різні механізми отримання акціонером доходу від акціонерного товариства, і суд першої інстанції помилково ототожнив їх, що спричинило неправильне вирішення справи.
Перший механізм – це класична виплата дивідендів, яка здійснюється лише на підставі рішення загальних зборів акціонерів. Якщо такі збори ухвалили рішення про виплату дивідендів, акціонер має право вимагати їх отримання пропорційно кількості належних йому акцій.
Другий механізм застосовується тоді, коли загальні збори не прийняли рішення про виплату дивідендів. У цьому випадку діє спеціальна норма – ст. 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Вона встановлює обов`язок акціонерних товариств, у статутному капіталі яких є державна частка 50% і більше, сплатити до державного бюджету та іншим акціонерам частину чистого прибутку, причому незалежно від того, чи приймали загальні збори рішення про дивіденди. Закон не ставить виникнення цього обов`язку у залежність від волевиявлення акціонерів.
Оскільки відповідач до 1 травня 2021 року рішення про дивіденди не ухвалив, у позивача — як акціонера виникло право на отримання частини чистого прибутку відповідно до кількості належних йому акцій.
Це право акціонера узгоджується з гарантіями, передбаченими ст.41 Конституції України, щодо непорушності права власності, а також із нормами Закону України «Про акціонерні товариства», який регулює порядок управління товариством і розподілу прибутку.
Таким чином, стаття 21 Закону «Про Державний бюджет України на 2021 рік» є спеціальною нормою, що встановлює особливий порядок розподілу прибутку між усіма акціонерами товариств з державною часткою, які не ухвалили рішення про дивіденди у встановлений строк. Ця норма є імперативною і не залишає товариству дискреції: у разі неприйняття рішення про дивіденди підприємство автоматично зобов`язане перерахувати частину чистого прибутку як державі, так і іншим акціонерам пропорційно їх частці.
Позивач вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, неправильно застосував загальний порядок виплати дивідендів і проігнорував спеціальний механізм розподілу чистого прибутку, встановлений законом, що й призвело до помилкового висновку про відмову в позові. Сукупний аналіз ст. 21 Закону «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Закону України «Про акціонерні товариства» свідчить, що ці норми є взаємопов`язаними. Акціонерне товариство зобов`язане прийняти рішення про виплату дивідендів за 2020 рік у порядку, встановленому Законом України «Про акціонерні товариства», але навіть у разі неприйняття такого рішення акціонери не втрачають права на отримання доходу — він надається у формі частини чистого прибутку відповідно до ст.21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». При цьому прийняття загальними зборами рішень про розподіл прибутку є дискреційним повноваженням, однак ця дискреція має здійснюватися з дотриманням принципів добросовісності, розумності та пропорційності, щоб не порушувати права акціонерів. Саме з цією метою ст. 21 Закону «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлює спеціальний строк і механізм розподілу частини чистого прибутку у випадку, коли загальні збори не прийняли рішення про дивіденди. Ця норма захищає «правомірні очікування» акціонерів на отримання належної їм частини прибутку. Отже, всі акціонери відповідача мають право на частину чистого прибутку за 2020 рік пропорційно кількості акцій на підставі ст. 21 Закону «Про Державний бюджет України на 2021 рік», оскільки товариство не виконало обов`язку прийняти рішення про дивіденди у встановлений строк. Суд першої інстанції, натомість, послався на постанови Верховного Суду у справах №910/12317/18, №910/10164/21, №910/11136/23 та №910/13331/23. Однак ці висновки стосуються зовсім інших правовідносин зокрема, оскарження рішень загальних зборів і не охоплюють ситуації, коли частина чистого прибутку стягується у зв`язку з неприйняттям рішення про дивіденди. Вказані справи не містять висновку про неможливість виплати чистого прибутку без рішення загальних зборів, а тому їх застосування у цій справі є неправильним та нерелевантним.
Позивач зазначає, що у справі №910/10164/21 предметом позову було стягнення дивідендів у разі неприйняття відповідного рішення загальними зборами, тоді як у справі №924/716/25 вимоги стосуються стягнення частини чистого прибутку, що є зовсім іншим правовим механізмом. Тому правовідносини у цих справах не є подібними, а постанова Верховного Суду у справі № 910/10164/21 не містить висновків щодо виплати частини чистого прибутку. Застосування судом першої інстанції висновків цього рішення підтверджує, що суд неправильно визначив характер спірних правовідносин і не застосував норми матеріального права, які регулюють саме виплату частини чистого прибутку. Водночас у постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 910/11136/23, яка також стосувалася стягнення частини чистого прибутку за 2020 рік на підставі ст. 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», наголошено, що висновки у справах №910/10164/21 та №910/10585/18 не можуть застосовуватися, оскільки фактичні обставини цих справ відмінні. Це підтверджує, що правовідносини у них не є подібними. При цьому постанова у справі №910/11136/23 не формує нових правових висновків, а лише підтверджує вже сформовану позицію Верховного Суду у справах № 910/9326/22 та № 910/9143/22. Отже, ключовим для розв`язання спору щодо стягнення частини чистого прибутку за 2020 рік на підставі ст.21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» є правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 910/9326/22. Водночас Верховний Суд у цій справі також не робив висновку про неможливість виплати частини чистого прибутку без рішення загальних зборів. Тому й ці правовідносини не заперечують можливість застосування ст. 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» як самостійної підстави для виплати чистого прибутку.
Разом з цим, позивач зазначає, що суд першої інстанції в порушення ст.12-14 Цивільного кодексу України переклав негативні наслідки невиконання відповідачем свого обов`язку на позивача, що є прямим порушенням вимог чинного законодавства. Більше того, умисне ухилення відповідача від прийняття рішення про розподіл чистого прибутку товариства за 2020 рік є очевидним проявом зловживання відповідачем своїм правом, яке спрямовано на ухилення від виплати частини чистого прибутку його акціонерам, тобто направлене на порушення прав інших осіб, в тому числі і позивача. Фактична виплата частини чистого прибутку за 2020 рік одним акціонерам та відмова від виплати частини чистого прибутку за 2020 рік іншим акціонерам є грубим порушенням ст. 27 Закону України «Про акціонерні товариства», оскільки призводить до порушення рівності прав одних акціонерів перед іншими, що є неприпустимим. Зазначає, що неврахування судом першої інстанції рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.10.2023 у справі №924/740/23  фактично призвело до ухвалення різних за змістом судових рішень за тотожних правовідносинах, що призвело до порушення рівності та справедливості та фактично поставило позивача у дискримінаційне становище порівняно з іншими акціонерами відповідача, які за тотожних фактичних обставинах отримали частину чистого прибутку. 
Відповідач, заперечуючи доводи апеляційної скарги у відзиві зазначає, що відповідно до статей 30, 32, 33 Закону України «Про акціонерні товариства» рішення про розподіл прибутку, виплату дивідендів та визначення їх розміру належить до виключної компетенції загальних зборів акціонерів. Виплата дивідендів за простими акціями може здійснюватися лише після прийняття такого рішення, затвердження Наглядовою радою дати складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, а також визначення порядку та строків виплати. Оскільки рішення про розподіл чистого прибутку АТ «Хмельницькобленерго» за 2020 рік і виплату дивідендів не приймалося, не були визначені їх розмір, перелік отримувачів та спосіб виплати, товариство не мало правових підстав для нарахування і виплати позивачу частини чистого прибутку. Господарський суд не може підміняти загальні збори акціонерів та самостійно вирішувати питання, які належать до виключної компетенції вищого органу управління товариства.
На підтвердження своєї позиції відповідач посилається на постанови Верховного Суду від 24.10.2023 у справі №910/9143/22 та від 30.08.2023 у справі №910/9326/22, а також на правові висновки у справах №910/12317/18 і №910/10164/21. Відтак, відповідач вважає, що порядок виплати частини чистого прибутку за 2020 рік визначається статтею 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у сукупності з рішенням загальних зборів. У справах №910/9143/22 та №910/9326/22 ПАТ «Укрнафта» 18.05.2021 прийняло рішення загальних зборів про розподіл прибутку за 2020 рік, тоді як у справі №924/716/25 такого рішення АТ «Хмельницькобленерго» не приймало, що є істотною відмінністю фактичних обставин.
АТ «Хмельницькобленерго» також зазначає, що непроведення річних загальних зборів у 2021 році не було наслідком бездіяльності Товариства. Позачергові загальні збори, призначені на 28.04.2021 для обрання повного складу Наглядової ради, не відбулися, а строк повноважень її членів закінчився. З огляду на вимоги статей 52, 53 Закону України «Про акціонерні товариства» №514-VI та пунктів 17.6, 17.7.6 Статуту Наглядова рада могла приймати рішення лише щодо скликання загальних зборів для обрання нового складу, але не щодо розподілу прибутку та виплати дивідендів. Новий склад Наглядової ради було обрано на позачергових загальних зборах 29.12.2021, оформлених протоколом №30 від 31.12.2021. При цьому позивач та інші акціонери не подавали пропозицій про включення питання щодо виплати частини чистого прибутку за 2020 рік до порядку денного наступних загальних зборів.
Відповідач звертає увагу й на суперечливість позиції позивача, який у поясненнях від 16.10.2025 просив врахувати ухвалу Верховного Суду від 07.10.2025 у справі №910/6208/24 щодо можливого відступу від висновку, викладеного у постанові від 06.02.2025 у справі №910/13331/23, однак у відповіді на відзив та апеляційній скарзі стверджував, що справа №910/13331/23 є нерелевантною, оскільки стосується чистого прибутку за 2021 рік та застосування Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік». На переконання відповідача, до спірних правовідносин підлягає застосуванню практика Верховного Суду, сформована саме щодо виплати частини чистого прибутку за 2020 рік відповідно до статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».
Крім того, відповідач вважає помилковим посилання апелянта на статтю 27 Закону України «Про акціонерні товариства» №514-VI, оскільки вона регулює переважне право акціонерів при додатковій емісії акцій, тоді як право власника простої акції на отримання дивідендів передбачене статтею 25 цього Закону. Посилання позивача на преюдиційність рішення у справі №924/740/23 також заперечується відповідачем, оскільки ПрАТ «Інвестиційний фонд «Київська Русь – МДС» не брало участі в тій справі, а правова оцінка, надана судом в іншому провадженні, не є обов`язковою. Оскільки за відсутності рішення загальних зборів у відповідача не виникло основного грошового зобов`язання перед позивачем, відсутні й підстави для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. 

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин та правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги. 
Як вбачається зі змісту заявлених позовних вимог, предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога Приватного акціонерного товариства «Інвестиційний фонд «Київська Русь – МДС», як акціонера до Акціонерного товариства «Хмельницькобленерго» про стягнення 860 345,30 грн, з яких 488 416,47 грн заборгованості з виплати частини чистого прибутку за 2020 рік, 59 011,41 грн 3 % річних та 312 917,42 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму зазначеної заборгованості.
Надаючи правову оцінку заявленим вимогам, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання, для виконання якого встановлено строк (термін), підлягає виконанню у такий строк (термін).
За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто неналежне виконання. Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, установлений договором чи законом.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. У разі прострочення такого зобов`язання боржник на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не передбачений договором або законом. Отже, застосування передбачених цією нормою наслідків можливе за умови існування грошового зобов`язання, визначення строку його виконання та допущення боржником прострочення.
Водночас за змістом статті 152 ЦК України акціонерним товариством є господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. 
Пунктом 8 частини першої статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства», корпоративні права становлять сукупність майнових і немайнових прав акціонера — власника акцій товариства, що випливають із права власності на акції та включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, одержання дивідендів і частини активів товариства у разі його ліквідації, а також інші права та правомочності, передбачені законом і статутними документами.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право в порядку, встановленому законом та установчим документом товариства, брати участь у розподілі його прибутку й одержувати його частину (дивіденди). 
Статтею 158 ЦК України визначено, що акціонерне товариство може виплачувати акціонерам частину свого чистого прибутку з розрахунку на одну належну їм акцію певного типу та/або класу. Порядок виплати дивідендів визначається законом та статутом акціонерного товариства.
Особливості діяльності акціонерних товариств встановлюються Законом України "Про акціонерні товариства".
Відповідно до статті 4 Закону України «Про акціонерні товариства» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), акціонерами товариства є фізичні та юридичні особи, держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, а також територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, які є власниками акцій відповідного товариства.
За змістом частини першої статті 9 Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" акція - це іменний цінний папір, що посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільного кодексу України, цим Законом та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.
Акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо цього акціонерного товариства. Усі акції товариства є іменними. Акції товариств існують виключно в бездокументарній формі. Акціонерне товариство може здійснювати розміщення акцій двох типів - простих та привілейованих. Статутом товариства може передбачатися розміщення одного чи кількох класів привілейованих акцій, що надають їх власникам різні права. Товариство не може встановлювати обмеження щодо кількості акцій або кількості голосів за акціями, що належать одному акціонеру (стаття 20 Закону України "Про акціонерні товариства").
Відповідно до статті 25 Закону України "Про акціонерні товариства" кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику-акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи право на отримання дивідендів.
За змістом статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" дивіденд - це частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів. Виплата дивідендів власникам акцій одного типу та класу має відбуватися пропорційно до кількості належних їм цінних паперів, а умови виплати дивідендів (зокрема щодо строків, способу та суми дивідендів) мають бути однакові для всіх власників акцій одного типу та класу. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами. Виплата дивідендів за простими акціями здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів. Рішення про виплату дивідендів та їх розмір за простими акціями приймається загальними зборами акціонерного товариства.
Статтею 32 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено, що вищим органом акціонерного товариства є загальні збори. Акціонерне товариство зобов`язане щороку скликати загальні збори (річні загальні збори). Річні загальні збори товариства проводяться не пізніше 30 квітня наступного за звітним року. До порядку денного річних загальних зборів обов`язково вносяться питання, передбачені пунктами 11 (затвердження річного звіту товариства), 12 (розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом) і 24 (прийняття рішення за наслідками розгляду звіту наглядової ради, звіту виконавчого органу, звіту ревізійної комісії (ревізора) частини другої статті 33 цього Закону.
Пунктами 12, 15, 27 частини другої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом; затвердження розміру річних дивідендів з урахуванням вимог, передбачених законом; вирішення інших питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів згідно із законом та/або статутом товариства.
Аналіз наведених норм свідчить, що рішення про виплату дивідендів та їх розмір приймається вищим органом управління товариством - загальними зборами товариства. Прийняття такого рішення належить до виключної компетенції загальних зборів.
Отже, за загальним правилом підставою для виплати дивідендів є відповідне рішення загальних зборів, яким визначається сума прибутку, яку вирішено спрямувати на виплату дивідендів, порядок та строки такої виплати.
Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що статтею 1 Закону України "Про акціонерні товариства" окреслено сферу застосування цього закону, а саме визначено, що цей закон визначає порядок створення, діяльності, припинення та виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів.
За змістом частини другої статті 1 Закону України "Про акціонерні товариства" порядок створення, діяльності, припинення та виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, встановлених спеціальними законами щодо таких акціонерних товариств: 1) державна керуюча холдингова компанія; 2) державні акціонерні товариства та державні холдингові компанії, єдиним засновником та акціонером яких є держава; 3) товариства, що перебувають у процесі приватизації та корпоратизації, - у період до виконання плану приватизації (розміщення акцій); 4) товариства, більше 50 відсотків акцій яких належать державі або територіальній громаді; 5) фінансові установи.
Частиною третьою статті 1 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що управління акціонерними товариствами, у статутних капіталах яких є корпоративні права держави або територіальної громади, здійснюється з урахуванням особливостей, визначених законом.
Згідно із частиною першою статті 172 Господарського кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) відносини, пов`язані з управлінням корпоративними правами держави, регулюються Законом України "Про управління об`єктами державної власності", іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Пунктами 1.1 - 1.5 Статуту Акціонерного товариства «Хмельницькобленерго» затвердженого 26.04.2018 загальними зборами ПАТ «Хмельницькобленерго» оформлені протоколом загальних зборів ПАТ «Хмельницькобленерго» від 26.04.2018 №27 (далі - Статут) (а.с.38-65 т.1), визначено, що Акціонерне товариство «Хмельницькобленерго» є юридичною особою з новим найменуванням. Публічне акціонерне товариство "Хмельницькобленерго" було новим найменуванням Відкритого акціонерного товариства "Хмельницькобленерго", що було новим найменуванням Державної акціонерної енергетичної компанії "Хмельницькобленерго", створеної шляхом корпоратизації відповідно до наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 17.08.1995 № 157. Засновником товариства є держава в особі Міністерства енергетики та електрифікації України. Товариство є юридичною особою приватного права. Тип товариства - публічне акціонерне товариство.
Згідно п.6.1 Статуту, статутний капітал товариства становить 33 637 840,00 грн і поділений на 134 551 360 простих іменних акцій номінальною вартістю 0,25 грн кожна акція.
Відповідно до пункту 8.1 Статуту акціонерами товариства є фізичні та юридичні особи, а також держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, або територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, які є власниками акцій товариства.
За змістом підпункту 2 пункту 8.2 Статуту, акціонери товариства мають право брати участь у розподілі прибутку Відповідача та одержувати його частку (дивіденди) у разі оголошення їх виплати та їх виплати в порядку, строки і способом, передбаченим законодавством та цим статутом. 
Згідно з пунктом 10.5 Статуту дивіденд - частина чистого прибутку товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одна належну йому акцію. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами. Дивіденди виплачуються на акції, звіт про результати розміщення яких зареєстровано у встановленому законодавством порядку. 
Пунктом 10.8 Статуту, рішення про виплату дивідендів та їх розмір за акціями приймається загальними зборами. 
Відповідно до пункту 10.9 Статуту, для кожної виплати дивідендів Наглядова рада встановлює дату складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок та строк їх виплати. Дата складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів за акціями, визначається рішенням Наглядової ради, але не раніше ніж через 10 (десять) робочих днів після прийняття такого рішення Наглядовою радою.
Пунктом 10.10 Статуту визначено, що перелік осіб, які мають право на отримання дивідендів, складається в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України. 
Згідно пункту 10.12 Статуту товариство в порядку, встановленому Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, здійснює виплату дивідендів через депозитарну систему України.  
Отже, відповідач входить до числа господарських товариств, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави яких становить 100 %.
Приватне акціонерне товариство "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" є акціонером Акціонерного товариства «Хмельницькобленерго», якому належить 500 000 штук простих іменних акцій, що підтверджується випискою про операції Приватного акціонерного товариства “Інвестиційний фонд “Київська Русь-МДС” з цінними паперами за період з 27.09.2019 р. по 09.07.2025 р. вих. № 25071001 від 10.07.2025 (а.с 15 т.1). 
Листом Акціонерного товариства “Хмельницькобленерго” від 11.12.2023 “Про надання інформації на адвокатський запит про виплату дивідендів ПрАТ “ІФ “Київська Русь-МДС” за 2020 рік” №11/12/23-02 повідомлено представника позивача, що у 2021 році та у подальших роках загальних зборів акціонерів акціонерного товариства “Хмельницькобленерго”, до порядку денного яких би входили питання затвердження розподілу чистого прибутку за результатами фінансово-господарської діяльності у 2020 році, визначення розміру та сплати дивідендів та інших питань, що пов`язані із розподілом чистого прибутку за 2020 рік, не було проведено. Відтак, відповідач не здійснював нарахування та виплату дивідендів акціонерам, у тому числі ПрАТ «Інвестиційний фонд «Київська Русь-МДС» за результатами фінансово-господарської діяльності у 2020 році (а.с.16 т.1).
Позивач зазначає, що невиконання відповідачем обов`язку з виплати позивачу до 01 липня 2021 року частини чистого прибутку за 2020 рік свідчить про порушення прав позивача на отримання ним частини чистого прибутку від господарської діяльності відповідача за 2020 рік. 
Таким чином, позивач зазначає, що на його користь з відповідача підлягає стягненню заборгованість з виплати частини чистого прибутку відповідача за 2020 рік з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки позивач є і станом на 2020-2021 роки був, власником 500000 простих іменних акцій відповідача, тому як акціонер акціонерного товариства має право на отримання дивідендів. Обов`язок відповідача щодо сплати позивачу заявленої суми прямо витікає із акта законодавства, а саме – абз. 2 ст. 21 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік”.
Відповідно до абзаців 1, 4, 6 частини п`ятої статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" (тут і далі - в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) господарська організація, у статутному капіталі якої є корпоративні права держави, за підсумками календарного року зобов`язана спрямувати частину чистого прибутку на виплату дивідендів згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, до 1 травня року, що настає за звітним, приймають рішення про відрахування не менше 30 відсотків чистого прибутку на виплату дивідендів.
Господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави в яких становить 100 відсотків, сплачують дивіденди безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків, пропорційно розміру державної частки (акцій) у статутних капіталах господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій.
Згідно із частиною першою статті 4 Бюджетного кодексу України закон про Державний бюджет України та нормативно правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу та інших законів України, інших законів, що регулюють бюджетні відносини, є частиною бюджетного законодавства України.
Бюджетний кодекс визначає бюджетні кошти як належні відповідно до законодавства надходження до бюджету та витрати бюджету (пункт 11 статті 2 Бюджетного кодексу України). Доходами бюджету є податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законодавством України (включаючи трансферти, плату за надання адміністративних послуг, власні надходження бюджетних установ) (пункт 23 статті 2 Бюджетного кодексу України). Дивіденди (дохід), нараховані на акції (частки) господарських товариств, у статутних капіталах яких є державна власність відносяться до неподаткових надходжень (пункт 17 частини другої статті 29 Бюджетного кодексу України), які є доходами загального фонду Державного бюджету України, які щорічно затверджуються Законом України про Державний бюджет на відповідний рік.
Відповідно до ст. 21 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, та господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків (крім тих, що визначені частиною першою цієї статті), які не прийняли рішення про нарахування дивідендів до 1 травня року, що настає за звітним, сплачують до державного бюджету та іншим учасникам господарського товариства пропорційно розміру їх акцій (часток) у статутному капіталі господарського товариства частину чистого прибутку в розмірі, визначеному за базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, установленими на відповідний рік, але не менше 90 відсотків, до 1 липня року, що настає за звітним.
Ця норма передбачає обов`язок таких товариств приймати рішення про нарахування дивідендів до 1 травня року, що настає за звітним, а в разі неприйняття рішення про нарахування дивідендів до 1 травня, сплачувати до Державного бюджету України та іншим учасникам господарського товариства пропорційно розміру їх акцій (часток) у статутному капіталі господарського товариства частину чистого прибутку в розмірі, визначеними за базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, установленими на відповідний рік, але не менше 90 відсотків, до 1 липня року, що настає за звітним.
Отже, положення частини другої статті 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" забезпечує виконання господарськими товариствами з корпоративними правами держави обов`язку з розподілу прибутку через виплату частини чистого прибутку у випадках, коли відповідне рішення не було прийняте загальними зборами, а тому носить характер спеціальної для певної категорії акціонерних товариств, за умови неприйняття рішення про розподіл дивідендів згідно із Законом України "Про акціонерні товариства". І ця норма цілком поширюється на ПрАТ «Інвестиційний фонд «Київська Русь - МДС».
Зазначене свідчить, що особливості правового режиму розподілу прибутку, нарахування і виплати частини чистого прибутку у господарських товариствах, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, визначаються імперативними нормами закону.
Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що разом з тим, мають місце випадки, коли акціонерні товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, порушують обов`язок щодо скликання та проведення загальних зборів в строк до 30 квітня і не приймають рішення про виплату дивідендів.
Ухиляючись як мажоритарний акціонер від проведення зборів чи проводячи їх із зазначенням про те, що дивіденди не будуть сплачуватись, паралельно Держава може отримувати дохід від діяльності акціонерного товариства завдяки нормам бюджетного законодавства.
Зазначене є очевидним прикладом зловживання: а) можливостями як мажоритарного акціонера; б) спеціальними можливостями як держави (через бюджетне законодавство) забезпечити собі отримання виплат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду від 13.04.2026 у справі №910/6208/24.
Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що до 2021 року порядок направлення частини чистого прибутку на частку держави на виплату до Державного бюджету у разі неприйняття рішення про виплату дивідендів був передбачений абзацом 8 частини п`ятої статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".
Абзацом восьмим частини п`ятої статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" встановлювалося, що господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, та господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави яких становить 100 відсотків, які не прийняли рішення про нарахування дивідендів до 1 травня року, що настає за звітним, сплачують до державного бюджету частину чистого прибутку у розмірі, визначеному за базовими нормативами відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, встановлених на відповідний рік, але не менше 30 відсотків, до 1 липня року, що настає за звітним. На суму таких коштів податковими органами нараховується пеня у порядку, визначеному абзацом шостим цієї частини, яка сплачується до загального фонду Державного бюджету України.
Рішенням Конституційного Суду України від 22.07.2020 у справі №3-313/2019 цю норму визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Рішенням Конституційного Суду України при визнанні таким, що не відповідає Конституції України абзацу восьмого частини п`ятої статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" щодо отримання державою частини чистого прибутку господарської організації державного сектора економіки у разі неприйняття рішення про нарахування дивідендів, неконституційною є саме та ситуація, коли відповідна частина прибутку акціонерного товариства сплачується тільки державі, але не сплачується "іншим учасникам товариства". У рішенні зазначено, що нормативне регулювання ставить державу у привілейоване становище порівняно з іншими учасниками господарської організації державного сектора економіки, тобто є дискримінаційними, оскільки визначаючи правові основи управління об`єктами державної власності, законодавець не передбачив можливості спрямування частини чистого прибутку на користь таких учасників у разі неприйняття рішення про нарахування дивідендів.
Отже, з 22 липня 2020 року абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" втратив чинність.
Абзац восьмий частини п`ятої статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" визнано неконституційним саме з огляду на встановлення обов`язку виплати прибутку акціонерного товариства державі при невиплаті прибутку іншим учасникам товариства.
Відповідно до статті 13 Конституції України Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Стаття 1 Цивільного кодексу України передбачає, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність (частина перша статті 3 Цивільного кодексу України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Дії учасників цивільних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
В питанні розподілу чистого прибутку та виплати його частини акціонерам принцип рівності акціонерів є ключовим. Цей принцип реалізується через форму виплати (або дивіденди, або частини чистого прибутку), строк виплати і розмір.
Виплата дивідендів власникам акцій одного типу та класу має відбуватися пропорційно до кількості належних їм цінних паперів, а умови виплати дивідендів мають бути однакові для всіх власників акцій одного типу та класу, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства".
Пропорційний розподіл чистого прибутку між всіма акціонерами забезпечує баланс інтересів мажоритарного та міноритарних акціонерів.
Виплата дивідендів або частини чистого прибутку на користь одного акціонера (групи акціонерів) є формою зловживання правом.
Випадок, за якого Держава як мажоритарний акціонер, володіючи пакетом акцій у обсязі понад 50 відсотків, зловживає своїми правами, ухиляючись від проведення зборів чи проводячи їх із зазначенням про те, що дивіденди не будуть сплачуватись, і паралельно отримує дохід від діяльності акціонерного товариства завдяки нормам бюджетного законодавства, не відповідає принципам справедливості та добросовісності, порушує рівність суб`єктів права перед законом.
Тому, встановлений статтею 21 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік" обов`язок сплати частину чистого прибутку до Державного бюджету та іншим акціонерам пропорційно кількості належних їм акцій у разі відсутності рішення загальних зборів про виплату дивідендів є спеціальним механізмом захисту майнових інтересів держави та акціонерів.
Положення статті 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлюють строк та механізм розподілу частини чистого прибутку товариств з корпоративними правами держави між акціонерами за відсутності прийнятого рішення загальних зборів в порядку Закону України "Про акціонерні товариства", з метою недопущення необґрунтованого зволікання акціонерним товариством з прийняттям відповідного рішення про розподіл дивідендів та захист "правомірних очікувань" держави та акціонерів на отримання частини прибутку. Відсутність волевиявлення загальних зборів акціонерів як вищого органу товариства компенсується законодавчими приписами з метою гарантованої реалізації державою та міноритарними акціонерами їх корпоративних прав на участь у розподілі чистого прибутку та отримання його частини і забезпечення рівного ставлення до акціонерів, яким належать акції одного типу.
Таким чином, колегія дійшла висновку, що якщо зазначені у статті 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" суб`єкти не виконують свої зобов`язання щодо нарахування та виплати дивідендів до встановлених термінів, вони зобов`язані сплатити частину чистого прибутку і така норма не допускає дискреції у питаннях перерахування коштів лише до державного бюджету чи лише акціонерам та має бути беззастережно забезпечено базовий принцип корпоративного права - принцип рівності прав акціонерів.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 13.04.2026 у справі №910/6208/24 під час розгляду питання застосування правової норми частини другої статті 20 Закону «Про Державний бюджет України на 2022 рік» аналогічної за змістом з приписами частини другої статті 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" .
Доводи відповідача про нерелевантність правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13.04.2026 у справі №910/6208/24 до правовідносин у справі №924/716/25 суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 роз`яснила, що для встановлення подібності правовідносин визначальним є насамперед змістовий критерій, тобто характер урегульованих нормами права взаємних прав та обов`язків учасників, тоді як тотожність сторін, сум, звітних періодів та інших фактичних деталей не є обов`язковою. Тому сама лише обставина, що у справі №910/6208/24 вирішувалося питання про виплату частини чистого прибутку за 2021 рік на підставі статті 20 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», а у справі № 924/716/25 — частини чистого прибутку за 2020 рік на підставі статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», не свідчить про неподібність цих правовідносин.
Колегія суддів відзначає, що зміст статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та статті 20 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у юридично значущій частині є аналогічним. Обидві норми поширюються на господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, а також на господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій яких належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків; передбачають однаковий юридичний факт для виникнення обов`язку — неприйняття до 1 травня року, що настає за звітним, рішення про нарахування дивідендів; встановлюють однакових отримувачів коштів — державний бюджет та інших учасників товариства пропорційно розміру належних їм акцій; визначають однаковий об`єкт виплати — частину чистого прибутку в розмірі, установленому за базовими нормативами, але не менше 90 відсотків, а також однаковий граничний строк виконання обов`язку — до 1 липня року, що настає за звітним. 
Спільними для справ № 910/6208/24 і № 924/716/25 є також визначальні фактичні обставини: позивачами виступають міноритарні акціонери; відповідачами — акціонерні товариства, на які поширюється спеціальний правовий режим товариств із корпоративними правами держави; предметом вимог є стягнення належної акціонерові пропорційної частини чистого прибутку, а також трьох процентів річних та інфляційних втрат; загальні збори у встановлений законом строк не прийняли рішення про нарахування дивідендів. При цьому саме остання обставина, на яку відповідач посилається як на відмінність справ, навпаки, підтверджує їх подібність, оскільки у справі №910/6208/24 Верховний Суд виходив із встановленого факту, що ПАТ «Укрнафта» ані до 01.05.2022, ані на час розгляду справи не приймало рішення про нарахування дивідендів за 2021 рік. У справі №924/716/25 АТ «Хмельницькобленерго» так само не прийняло до 01.05.2021 рішення про нарахування дивідендів та розподіл чистого прибутку за 2020 рік.
У пунктах 6.18, 6.24–6.27 постанови від 13.04.2026 у справі № 910/6208/24 Верховний Суд дійшов висновку, що неприйняття загальними зборами рішення про нарахування дивідендів не усуває обов`язку товариства, а є юридичним фактом, з настанням якого спеціальна норма бюджетного закону безпосередньо покладає на товариство обов`язок сплатити державі та іншим акціонерам частину чистого прибутку пропорційно кількості належних їм акцій. Відсутність волевиявлення загальних зборів у такому випадку компенсується імперативним законодавчим приписом, спрямованим на забезпечення рівності акціонерів, захист правомірних очікувань міноритарних акціонерів і недопущення ситуації, за якої держава як мажоритарний акціонер отримує дохід від діяльності товариства, тоді як іншим власникам акцій того самого типу у відповідній виплаті відмовляють.
Суд апеляційної інстанції відзначає, що формулюючи цей висновок, Верховний Суд у пункті 6.25 постанови у справі №910/6208/24 безпосередньо проаналізував практику застосування саме статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у справах №910/5724/23 та №910/9326/22, предметом яких було стягнення частини чистого прибутку за 2020 рік. Отже, сам Верховний Суд визнав, що правове регулювання виплати частини чистого прибутку за 2020 рік відповідно до статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та за 2021 рік відповідно до статті 20 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» є змістовно аналогічним і утворює єдиний спеціальний механізм захисту майнових прав держави та інших акціонерів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судова палата Касаційного господарського суду у постанові від 13.04.2026 у справі №910/6208/24 відступила від висновку, викладеного колегією суддів Верховного Суду у постанові від 06.02.2025 у справі № 910/13331/23, про те, що виплата частини чистого прибутку можлива лише на підставі відповідної норми бюджетного закону в сукупності з рішенням загальних зборів. Судова палата натомість виснувала, що особливості розподілу та виплати частини чистого прибутку в товариствах із корпоративними правами держави визначаються імперативними нормами закону, які не допускають дискреції товариства щодо виконання такого обов`язку. 
Отже, правовідносини у справах №910/6208/24 і № 924/716/25 є подібними за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, а правовий висновок судової палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.04.2026 у справі №910/6208/24 підлягає врахуванню під час вирішення спору у справі №924/716/25. Відмінність звітних періодів, найменувань товариств та номерів відповідних статей щорічних законів про Державний бюджет не впливає на застосовність зазначеного висновку, оскільки юридичний зміст спеціального правового механізму, умови виникнення зобов`язання та спосіб захисту порушеного права акціонера у порівнюваних справах є однаковими.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що у цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції потрібно базуватися на тому, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційного суду (постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, від 10.11.2021 у справі №825/997/17, 08.08.2023 у справі №910/8115/19 (910/13492/21), від 04.10.2023 у справі №906/1026/22).
Згідно з імперативними вимогами ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та ст. 236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання відповідача на відсутність затвердженого Наглядовою радою переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, а також невизначення порядку і способу виплати не спростовує вимог позивача. Такі організаційні процедури стосуються загального механізму виплати дивідендів на підставі рішення загальних зборів. Натомість стаття 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» сама визначає коло отримувачів - учасники господарського товариства, розмір їхнього права - пропорційно кількості належних акцій, мінімальний норматив розподілу - 90 відсотків чистого прибутку та строк виконання - до 1 липня року, що настає за звітним. Належність позивачу 500 000 простих іменних акцій АТ «Хмельницькобленерго» дає змогу визначити належну йому частину чистого прибутку шляхом арифметичного розрахунку. Тому суд у цьому випадку не підміняє загальні збори та не здійснює господарсько-управлінську дискрецію замість товариства, а забезпечує виконання грошового зобов`язання, зміст якого безпосередньо встановлений законом відповідно до статті 11 ЦК України.
Такий підхід остаточно підтверджений Верховним Судом у складі суддів палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду в постанові від 13.04.2026 у справі № 910/6208/24. У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що норма закону про Державний бюджет, яка передбачає виплату частини чистого прибутку в разі неприйняття до встановленого строку рішення про нарахування дивідендів, має імперативний характер і не допускає дискреції товариства щодо виконання відповідного обов`язку. Відсутність рішення загальних зборів у такому разі компенсується законодавчим приписом, спрямованим на забезпечення рівності держави та міноритарних акціонерів і захист їхніх правомірних очікувань на участь у розподілі прибутку.
Посилання АТ «Хмельницькобленерго» на постанови Верховного Суду від 24.10.2023 у справі №910/9143/22 та від 30.08.2023 у справі № 910/9326/22 також не підтверджує необхідності обов`язкової наявності рішення загальних зборів. У зазначених справах рішення загальних зборів ПАТ «Укрнафта» від 18.05.2021 не передбачало нарахування дивідендів, а містило рішення - дивіденди не нараховувати та розподілити прибуток відповідно до статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Водночас, колегія суддів звертає увагу, що у справі №910/6208/24 Верховний Суд вже вирішив саме те правове питання, яке є визначальним у даній справі №924/716/25: чи виникає обов`язок виплатити частину чистого прибутку за повної відсутності рішення загальних зборів, відповідь Верховного Суду є ствердною - зобов`язання виникає безпосередньо із закону.
Колегія суддів вважає, що обставини, пов`язані з непроведенням позачергових загальних зборів, призначених на 28.04.2021, закінченням повноважень членів Наглядової ради та обранням її нового складу лише 29.12.2021, оформленим протоколом №30 від 31.12.2021, не звільняють відповідача від установленого законом обов`язку. Стаття 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» пов`язує виникнення зобов`язання з об`єктивним фактом неприйняття рішення про нарахування дивідендів до 1 травня і не містить винятків залежно від причин непроведення зборів, наявності вини товариства, повноважності Наглядової ради чи організаційних труднощів у діяльності органів управління. Новий склад Наглядової ради було обрано вже після спливу як строку для прийняття рішення про нарахування дивідендів, так і строку виконання грошового зобов`язання, а тому ця обставина не могла припинити вже виникле право акціонерів на отримання частини чистого прибутку.
Необґрунтованим є і перекладення відповідачем на позивача негативних наслідків неподання пропозицій щодо включення питання про виплату частини чистого прибутку до порядку денного наступних загальних зборів. Скликання річних загальних зборів та обов`язкове включення до їх порядку денного питання про розподіл прибутку і збитків товариства є обов`язком самого акціонерного товариства, встановленим статтями 32, 33 Закону України «Про акціонерні товариства». Крім того, після 01.07.2021 право позивача на отримання частини чистого прибутку вже виникло безпосередньо із закону, тому його реалізація не могла бути поставлена в залежність від подальшого ініціювання акціонером відповідного питання.
Посилання відповідача на суперечливість процесуальної позиції позивача також не впливає на вирішення спору у даній справі. У поясненнях від 16.10.2025 позивач просив врахувати ухвалу Верховного Суду від 07.10.2025 про передачу справи № 910/6208/24 на розгляд судової палати для вирішення питання про відступ від висновку у справі №910/13331/23. На той час остаточного висновку судової палати ще не існувало. Після ухвалення Верховним Судом постанови від 13.04.2026 у справі № 910/6208/24 правове питання вирішене судовою палатою шляхом прямого відступу від попереднього висновку. Зміна стану судової практики внаслідок ухвалення нового рішення Верховним Судом не свідчить про суперечливість позиції сторони та підлягає врахуванню судом незалежно від доводів учасників справи.
Довід відповідача щодо помилкового посилання позивача на статтю 27 Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є слушним лише в частині номера норми, оскільки ця стаття регулювала переважне право акціонерів при додатковій емісії акцій. Однак така неточність не змінює суті заявлених вимог і не є підставою для відмови в позові. Право власника простої акції на отримання дивідендів передбачалося статтею 25 цього Закону, а вимога про однакові умови виплати власникам акцій одного типу та класу статтею 30. Крім того, принцип рівності акціонерів випливає зі статті 13 Конституції України, статей 1, 3, 13 ЦК України та врахований у постанові Верховного Суду від 13.04.2026 у справі №910/6208/24. Суд відповідно до принципу jura novit curia самостійно здійснює правильну юридичну кваліфікацію спірних правовідносин і незв`язаний помилковим посиланням сторони на конкретну норму права.
З урахуванням вищевикладеного, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції вищевказаного не врахував, належної правової оцінки приписам статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не надав та дійшовши помилкового висновку про відсутність у позивача права на отримання частини чистого прибутку за 2020 рік за відсутності відповідного рішення загальних зборів акціонерів, не перевірив по суті здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми. Внаслідок цього суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення частини чистого прибутку за 2020 рік.
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено факт прострочення АТ «Хмельницькобленерго» виконання грошового зобов`язання з виплати позивачу частини чистого прибутку за 2020 рік, яке виникло з 02.07.2021 у зв`язку з невиконанням такого зобов`язання у встановлений законом строк - до 01.07.2021 включно.
Поряд з цим, судова колегія вважає обґрунтованим, арифметично правильним, розрахунок позивача частини чистого прибутку за 2020 рік, яка підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Хмельницькобленерго» на користь Приватного акціонерного товариства «Інвестиційний фонд «Київська Русь – МДС» у розмірі 488 416,47 грн, а саме: 146 038 000,00 грн чистого прибутку відповідача за 2020 рік згідно з даними відкритої онлайн-бази Opendatabot, (вказаний розмір чистого прибутку за 2020 рік відповідач не спростовує) / 134 551 360 простих іменних акцій = 1,085369928628 грн чистого прибутку на одну акцію; 1,085369928628 грн х 90 % = 0,976832935765 грн частини чистого прибутку на одну акцію; 0,976832935765 грн х 500 000 належних позивачу акцій = 488 416,47 грн. Відтак рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні 488 416,47 грн частини чистого прибутку за 2020 рік ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення про задоволення позову.

Щодо позовних вимог про стягнення 59 011,41 грн 3% річних; 312 917,42 грн інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові". Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2021 у справі №920/653/19.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №905/587/18.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Приватне акціонерне товариство "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" нарахувало та заявило до стягнення 59 011,41 грн 3% річних та 312 917,42 грн інфляційних втрат.
Враховуючи початок прострочення заборгованості з 02.07.2021 судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок позивача 3 % річних, з яких:
за період з 02.07.2021– 31.12.2023 — 913 днів: 488? 416,47х3%х913/365 = 36?651,31 грн;
за період з 01.01.2024– 31.12.2024 — 366 днів: 488416,47х3%х366/366 = 14652,49 грн;
за період з 01.01.2025– 11.07.2025 — 192 дні: 488416,47х3%х192/365 = 7707,61 грн.
Всього: 36651,31 грн + 14652,49 грн +7707,61 грн = 59 011,41 грн.
Отже, заявлений позивачем до стягнення розмір 3 % річних в сумі 59 011,41 грн є арифметично правильний.
Перевіривши також наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за період із липня 2021 року по червень 2025 року, судом апеляційної інстанції встановлено, що він здійснений арифметично правильно, зокрема, інфляційні витрати по заборгованості за виплатою частини чистого прибутку за 2020 рік складають: 488 416,47 х (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) x (101,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (100,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,40 : 100) x (100,30 : 100) x (100,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (100,00 : 100) x (100,60 : 100) x (101,50 : 100) x (101,80 : 100) x (101,90 : 100) x (101,40 : 100) x (101,20 : 100) x (100,80 : 100) x (101,50 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) х (100,80 : 100)- 488 416,47 = 488416,47 х 1,640677458213 ? 488416,47 = 312 917,42 грн, що має наслідком задоволення цих вимог у заявленому позивачем розмірі 312 917,42 грн інфляційних втрат.
Контррозрахунків заявлених сум відповідач не навів.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки судом апеляційної інстанції встановлено факт прострочення АТ «Хмельницькобленерго» виконання грошового зобов`язання з виплати позивачу частини чистого прибутку за 2020 рік, то вимоги позивача про стягнення 59 011,41 грн 3% річних; 312 917,42 грн інфляційних втрат є законними та обґрунтованими.
Таким чином, рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі №924/716/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 59 011,41 грн 3% річних; 312 917,42 грн інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

5. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Згідно частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" слід задовольнити, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі №924/716/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Згідно ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на Акціонерне товариство "Хмельницькобленерго". 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі №924/716/25 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.10.2025 у справі №924/716/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго" (29018, м.Хмельницький, вул.Храновського, буд. 11А, код ЄДРПОУ 22767506) на користь Приватного акціонерного товариства "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" (01001, м.Київ, пров. Рильський, буд. 3, оф. 36, код ЄДРПОУ: 21075315) - частину чистого прибутку за 2020 рік у розмірі 488 416,47 грн; 59 011,41 грн 3% річних; 312 917,42 грн інфляційних втрат; 10 324,14 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.
3. Стягнути з Акціонерного товариства "Хмельницькобленерго" (29018, м.Хмельницький, вул.Храновського, буд. 11А, код ЄДРПОУ 22767506) на користь Приватного акціонерного товариства "Інвестиційний фонд "Київська Русь - МДС" (01001, м.Київ, пров. Рильський, буд. 3, оф. 36, код ЄДРПОУ: 21075315) – 15 486,21 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Видачу судових наказів доручити Господарському суду Хмельницької області.
5. Матеріали справи №924/716/25 повернути до Господарського суду Хмельницької області.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "20" липня 2026 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя   Мельник О.В. 

Суддя   Петухов М.Г.