Справа № 509/1340/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Козирського Є.С.,
секретаря Лепешенкової В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ :

04 березня 2026 року, ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з названим позовом, в якому просив суд, стягнути з відповідача на свою користь загальну грошову суму заборгованості у розмірі 1 724 436,47 грн., з яких 1 651 282,40 грн. основний борг за договором позики у розмірі 38 000 дол. США з розрахунку 1 дол. США = 43,4548 грн. станом на 04.03.2026 р., та 73 154,07 грн. три проценти річних за період прострочення з 11.09.2024 р. по 04.03.2026 р., а також судові витрати у розмірі 1200 грн., посилаючись на невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань за борговою розпискою від 10.07.2024 р., написаною відповідачем власноручно у присутності двох свідків, відповідно до умов якої, останній отримав від позивача в борг 38 000 дол. США та зобов`язався повернути їх у строк до 10.09.2024 р., однак до вказаного строку гроші не повернув.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 березня 2026 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.
Заява позивача про забезпечення позову, подана одночасно з позовною заявою, вирішена судом окремою ухвалою у задоволені якої відмовлено.
Ухвалою суду від 06 березня 2026 року відповідачеві в порядку ст. 178 ЦПК України було встановлено 15-ти денний строк з дня вручення цієї ухвали та матеріалів позову з додатками для подання відзиву на позовну заяву, однак відзиву на позов, письмових пояснень, заперечень чи зустрічного позову відповідач суду не надав.
Підготовче судове засідання неодноразово відкладалось у зв`язку з неявкою відповідача, судові засідання призначались 25 березня 2026 року, 07 квітня 2026 року, 04 травня 2025 року.
Ухвалою від 27 травня 2026 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за цим позовом та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні Овідіопольського районного суду Одеської 01 липня 2026 року.
Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою відповідача, судові засідання призначались на 01 липня 2026 року та 20 липня 2026 року березня 2026 року про час і місце проведення яких відповідач повідомлявся судовими повістками, які у відповідності до вимог ст.ст. 128, 130, 131 ЦПК України направлялись за останньою відомою судові адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, що підтверджується відповіддю №2435609 від 09.03.2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру, згідно якої, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а також зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідач у жодне з призначених судових засідань не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи не подавав, доказів поважності причин неявки не надав.
Позивач у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував.
Відповідно до Постанови КЦС ВС від 10.05.2023 р. № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» - вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, так як зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки всі перелічені умови у даній справі наявні, а саме відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судових засідань, у судові засідання не з`являвся без повідомлення причин, відзиву на позов не подав, а позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ст. ст. 280, 281 ЦПК України, ухвалив розглянути справу в заочному порядку за наявними у ній доказами, про що постановлено окрему ухвалу, що відповідає положенням ст. 191, ч. 2 ст. 281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов?язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов?язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
За змістом 19 ЦПК України, Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
У даній справі суд визнав за необхідне проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засіданняв судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
За змістом ст. 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження, зокрема, у випадку неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання.
Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 цієї ж статті, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи, повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо він не повідомив про причини неявки.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
На підставі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За приписами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
15.11.2023 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 38 000 дол. США. Первісно договір позики було укладено в усній формі з поверненням коштів протягом одного місяця, однак відповідач неодноразово відтермінував повернення боргу, після чого 10.07.2024 р. власноручно, у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , склав боргову розписку, якою підтвердив факт отримання від позивача 38 000 дол. США та зобов`язався повернути вказану суму у строк до 10.09.2024 р. Однак, до вказаного строку, а так само і станом на день розгляду справи, грошові кошти позивачеві не повернуті.
Вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи борговою розпискою відповідача від 10.07.2024 р., складеною власноручно, а також скріншотами листування у месенджері «WhatsApp» з абонентським номером телефону відповідача, в якому відповідач визнавав наявність боргу та строки його повернення, і які відповідно до ст. 100 ЦПК України є електронними доказами.
Оскільки оригінал боргової розписки знаходиться у позивача (кредитора) і був наданий суду, а відповідачем не надано жодних доказів повернення боргу повністю або частково, суд, з урахуванням приписів ст. 545 ЦК України, виходить з того, що зобов`язання відповідачем не виконано.
У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 р. у справі № 464/3790/16-ц, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів; наявність оригіналу боргового документа у кредитора свідчить про те, що зобов`язання боржником не виконано.
Судом перевірено наданий позивачем розрахунок заборгованості та встановлено, що станом на 04.03.2026 р. офіційний курс гривні до долара США, встановлений Національним банком України, становив 43,4548 грн. за 1 дол. США, у зв`язку з чим гривневий еквівалент суми основного боргу становить 1 651 282,40 грн. (38 000 х 43,4548).
Оскільки позивач у межах наданого йому ч. 1 ст. 13 ЦПК України права самостійно визначив предмет та розмір позовних вимог і просив стягнути суму боргу саме у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на день звернення до суду, суд, будучи зв`язаним межами заявлених вимог, вирішує спір саме в такий спосіб.
Судом також перевірено розрахунок трьох процентів річних: період прострочення з 11.09.2024 р. (наступний день після спливу встановленого розпискою строку повернення) по 04.03.2026 р. становить 539 днів, а розмір трьох процентів річних складає (1 651 282,40 х0,03/365) х 539 = 73 154,07 грн.
Суд погоджується з розрахунком суми боргу, розрахованої станом на дату подачі позову з урахуванням курсу долара США до гривні (1 дол. США = 43,4548 грн.) на загальну суму 1 651 282,40 грн., а також 3% річних з простроченої суми 73 154,07 грн., а разом 1 724 436,47 грн., яку належить стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до приписів ст. ст. 526, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України.
Ураховуючи, що право позивача було порушено 11.09.2024 р., а з позовною заявою він звернувся до суду 04.03.2026 р., тобто в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності судом не встановлено, тим більше, що про застосування позовної давності відповідачем не заявлено (ч. 3 ст. 267 ЦК України).
Разом з тим, суд зазначає, що посилання позивача на здійснення відповідачем підприємницької діяльності, наявність у нього корпоративних прав у ТОВ «СТ ТРЕЙД ОІЛ» та ТОВ «СТАНДАРТ ЛОДЖИСТІК ПІВДЕНЬ», а також на наявність інших судових спорів за участю відповідача, не входять до предмета доказування у даній справі, оскільки не впливають на встановлення факту укладення договору позики та невиконання відповідачем грошового зобов`язання, а тому на висновки суду по суті спору не впливають.
У зв`язку з розглядом даної справи в суді, позивач поніс витрати, пов`язані із збиранням доказів, у виді оплати доступу до інформаційно-аналітичної системи «YouControl» у сумі 1200 грн., які підтверджені документально, є пов`язаними з розглядом справи та які на підставі ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
При цьому судом враховано, що позивач на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 16 640 грн.

Керуючись ст. ст. 3-7, 10-13, 18, 19, 76-83, 95, 100, 133, 137, 141, 174, 178, 189, 191, 196, 197, 200, 201, 211, 213, 228, 229, 241-246, 258, 259, 263-268, 272, 273, 280-284 ЦПК України, ст. ст. 509, 526, 530, 545, 610, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити;
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП : НОМЕР_2 ), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики у загальному розмірі 1 724 436,47 грн (один мільйон сімсот двадцять чотири тисячі чотириста тридцять шість гривень 47 копійок), з яких: 1 651 282,40 грн (один мільйон шістсот п`ятдесят одна тисяча двісті вісімдесят дві гривні 40 копійок). - основний борг та 73 154,07 грн. (сімдесят три тисячі сто п`ятдесят чотири гривні 07 копійок) - три проценти річних.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП : НОМЕР_2 ), судові витрати, пов`язані із збиранням доказів, у розмірі 1200,00 грн (одна тисяча двісті гривень 00 копійок).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 16 640 грн (шістнадцять тисяч шістсот сорок гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Су Суддя: | | Є. С. Козирський