ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" липня 2026 р. Справа № 910/694/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Шапрана В.В.
суддів: Буравльова С.І. 
Андрієнка В.В. 

секретар Місюк О.П.
за участю
представників: позивача - Книш М.В.;
відповідача-1 - Кручко О.М.;
відповідача-2 - не з`явилися
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава»
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 (повне рішення складене 03.06.2026)
у справі №910/694/26 (суддя - Карабань Я.А.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава»
до: 1. Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів;
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс»
про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава» звернулося з позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі - АРМА) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс», в якому просило:
- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору про управління активами (майном) від 04.09.2025, укладеного між відповідачем-1 (установник управління) та відповідачем-2 (управитель), за яким установник управління передав управителеві майно: нежитлові приміщення (магазин) загальною площею 228,6 кв. м, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, що належить позивачу на праві приватної власності, шляхом стягнення солідарно з відповідачів збитків у розмірі 47600,00 грн;
- усунути перешкоди у здійсненні позивачем, як власником майна, права користування та розпорядження своїм майном шляхом заборони відповідачу-1 та відповідачу-2 здійснювати заходи з управління активами - нежитловими приміщеннями (магазин) загальною площею 228,6 кв. м, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, що належить позивачу на праві приватної власності, як майном, на яке накладено арешт ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23.
Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про публічні закупівлі» та підп. 5 п. 21 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1178 від 12.10.2022 (далі - Особливості), для визнання недійсним (нікчемним) договору управління активами (майном) від 04.09.2025 та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Також позивач стверджує, що оспорюваний договір управління активами (майном) від 04.09.2025 порушує його права мирно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, за обставин відсутності законності у втручанні держави у права користування та розпорядження позивачем своєю власністю та в умовах обмеження ухвалою суду лише права на відчуження такого майна, і призводить до незаконного заволодіння таким майном Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс», що свідчить про те, що оскаржуваний правочин порушує публічний порядок, а відтак є нікчемним.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 відкрито провадження у справі №910/694/26, постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 (повне рішення складене 03.06.2026) у справі №910/694/26 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава» відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення допущено: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Аргументи позивача зводяться до наступного:
- суд першої інстанції прийняв без перевірки твердження відповідача-1 та став на сторону АРМА в питанні застосування висновків Верховного Суду, фактично скопіювавши твердження, наведені АРМА в заявах, поданих по суті справи, та не проводячи безпосереднього аналізу відповідних постанов Верховного Суду, на чому наполягав позивач та аналіз яких він виклав у поданих ним заявах. При цьому, суд першої інстанції не врахував відмінності фактичних обставин справ, на чому наголошував позивач, та не надав жодної оцінки відповідному питанню;
- неправильне тлумачення закону, допущене судом першої інстанції під час застосування ст. 321 Цивільного кодексу України, призвело до спотворення судом першої інстанції предмету доказування у цій справі та неправильного вирішення справи;
- оскільки в ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 не зазначено про заборону чи обмеження права розпоряджатися та/або користуватися майном, то застосовуючи положення ст. 170 КПК України, суд першої інстанції мав дійти висновку, що ухвалою передбачено лише тимчасове позбавлення права на відчуження арештованого майна. Однак, судом неправильно застосовано наведену норму права, а наведене порушення призвело до спотворення судом першої інстанції переліку обставин, що входять до предмету доказування у цій справі та призвело до неправильного вирішення справи;
- до спірних правовідносин мають бути застосовані положення Закону України №4503-ІХ, а щодо відповідних активів позивача мала бути проведена ідентифікація активів;
- суд першої інстанції мав встановити, що АРМА діяло за межами повноважень, передбачених законодавством, а відтак вчинені АРМА дії не є управлінням активами в розумінні ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», оскільки не відповідають вимогам, що встановлені зазначеною нормою;
- внаслідок неправильного застосування положень ч. 1 ст. 170 КПК України, незастосування положень ч. 4 ст. 173, п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України та ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», судом першої інстанції наведено необґрунтований висновок щодо того, що права позивача на користування та розпорядження відповідним майном було обмежено ухвалою слідчого судді;
- судом безпідставно не застосовано положення п. 5 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про публічні закупівлі» та підп. 5 п. 21 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі"», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1178 від 12.10.2022, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2026 апеляційну скаргу у справі №910/694/26 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2026 відкрито апеляційне провадження у справі №910/694/26, призначено її до розгляду на 21.07.2026, а також встановлено іншим учасникам справи строк на подання відзивів.
До суду 30.06.2026 представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава» подано заяву про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використання власних технічних засобів, яку ухвалою від того ж дня задоволено.
10.07.2026 Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів подано відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач-1 просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс», у свою чергу, у встановлений процесуальний строк не скористалося правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У призначене засідання суду 21.07.2026 з`явилися представники позивача та відповідача-1 і надали пояснення по суті апеляційної скарги.
Натомість, представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився, хоча Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» належним чином повідомлене про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа до електронного кабінету від 29.06.2026.
Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
При цьому, відповідно до ч. 11 вказаної статті суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Разом з цим, відповідач-2 належним чином повідомлений про розгляд справи та не повідомив суд про причини неявки у судове засідання уповноваженого представника. Отже, неявка у судове засідання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
Зі встановлених місцевим господарським судом обставин даної справи вбачається, що позивач є власником об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 15425066, а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальною площею 228,6 кв. м, які знаходяться за адресою: Полтавська область, місто Полтава, вулиця Жовтнева, будинок 62, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №451327537 від 10.11.2025.
Вказане нерухоме майно було передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Біл-Полтава», яке використовувало нежитлові приміщення (магазин) у власній господарській діяльності, що підтверджується договором оренди майна №3 від 29.02.2024, актом прийому-передачі приміщення від 01.03.2024, рахунками на оплату, актами здачі-приймання робіт (надання послуг) та платіжними інструкціями.
У рамках кримінального провадження №42023000000000373 від 09.03.2023, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 111-02, ч. 3 ст. 258-5 КК України, прокурором відділу Офісу генерального прокурора подано до Шевченківського районного суду міста Києва клопотання про накладення арешту на нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава», Товариства з обмеженою відповідальністю «Весо», Товариства з обмеженою відповідальністю «Новинка-Полтава» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Шервуд і Ко».
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 клопотання прокурора задоволено та, зокрема, накладено арешт на майно, яке на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава»:
1. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2040074553101, Тип об`єкта: нежитлові будівлі (заклад громадського харчування), адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Небесної Сотні, буд. 34А;
2. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 611140353101, Тип об`єкта: громадська будівля, Опис об`єкта: Загальна площа (кв. м): 1165.1, Опис: громадська будівля А-2, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Грушевського Михайла, буд. 4;
3. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 472780253101, Тип об`єкта: земельна ділянка, Кадастровий номер: 5310137000:18:008:0199, Опис об`єкта: Площа (га): 0.1089, Цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Грушевського Михайла, 4;
4. Реєстраційний номер майна: 9839441, Тип майна: нежитлове приміщення (магазин), адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Бірюзова Маршала, буд. 86;
5. Реєстраційний номер майна: 14189226, Тип майна: нежитлове приміщення (магазин), Загальна площа (кв. м): 72.1, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Лідова, буд. 11;
6. Реєстраційний номер майна: 15425017, Тип майна: нежитлові приміщення (магазин), Загальна площа (кв. м): 13.4, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62;
7. Реєстраційний номер майна: 15425066, Тип майна: нежитлові приміщення (магазин), Загальна площа (кв. м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62;
8. Реєстраційний номер майна: 15863830, Тип майна: нежитлове приміщення (магазин), Загальна площа (кв. м): 73.4, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Паризької Комуни, буд. 18А;
9. Реєстраційний номер майна: 12328685, Тип майна: нежитлова будівля, (магазин), адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Духова Генерала, буд. 6А.
В подальшому, на підставі клопотання прокурора відділу Офісу генерального прокурора ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 визначено порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 шляхом передачі Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів для здійснення заходів з управління ним, зокрема, спірне нерухоме майно, яке належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава».
У травні 2025 року відповідачем-1 через електронну систему закупівель Prozorro за посиланням https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2025-05-22-004014-a розміщено оголошення про проведення процедур закупівель, а саме: Послуги з управління активами, відповідно до ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв. м): 228,6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, унікальний номер закупівлі: UA-2025-05-22-004014-a, класифікатор та його відповідний код: ДК 021:2015 99999999-9 Не відображене в інших розділах.
04.09.2025 між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» (управитель) укладений договір про управління активами (майном), відповідно до п. 1.1 якого установник управління передає управителеві на певний строк, визначений у п. 1.3 розділу 1 договору, нерухоме майно (надалі - майно або активи), визначене в Переліку активів, що передаються в управління, що є невід`ємною частиною договору (додаток до договору), в управління, а управитель зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном (активами) в інтересах установника управителя (код ДК 021:2015 99999999-9 Не відображене в інших розділах).
Строк управління активами обчислюється з дня передачі активів, що підтверджується підписанням сторонами акта(ів) приймання-передачі активів в управління і до 31.05.2030 або до дня дострокового припинення (розірвання) договору з підстав та порядку, визначеному у розділі 6 договору (п. 1.3 договору).
Згідно з п. 1.4 договору передача активів здійснюється шляхом підписання сторонами акта (актів) приймання-передачі активів в управління. Акт приймання-передачі активів в управління підписується уповноваженими особами сторін лише за умови забезпечення управителю безперешкодного доступу до активів з метою їх огляду та встановлення фактичного стану на дату передачі активів в управління. Передача активів в управління передбачає передачу прав, якими наділений власник відповідного активу в частині володіння, користування, але з урахуванням обмежень у частині розпорядження активами та інших обмежень, визначених договором. У разі дострокового припинення управління всіма активами договір вважається припиненим (розірваним), за умови подання звіту управителем за останній період управління, враховуючи фактичну дату його завершення, перерахування належної суми грошових коштів до Державного бюджету України та повного виконання управителем інших зобов`язань згідно умов договору.
За умовами п. 1.5 договору управитель здійснює управління активами шляхом їх використання у будь-якому виді господарської діяльності, яка не заборонена законодавством, за їх цільовим та функціональним призначенням та має право укладати будь-які правочини (договори), окрім: наслідком яких є відчуження чи обтяження активів на користь третіх осіб (іпотека, застава, порука тощо); наслідком яких є передача активів третім особам у безплатне користування, позичку, тощо.
Відповідно до п. 2.1 договору управління активами здійснюється на таких загальних засадах, зокрема, збереження (та за можливості - збільшення) економічної вартості активів, ефективності управління активами, відкритості та прозорості, запобігання корупції та строковості управління активами.
Згідно з п. 3.1 договору управління активами за цим договором здійснюється управителем в таких інтересах вказаних нижче осіб:
а) власника активів - в частині збереження (та за можливості - збільшення) економічної вартості активів, ефективності управління активами, з метою забезпечення повернення активів власнику у разі надходження, винесеного у межах наданих законом повноважень рішення прокурора або судового рішення, що набрало законної сили, яким скасовано арешт прийнятих в управління активів;
б) держави Україна - в частині збереження та збільшення вартості активів, ефективності управління активами, з метою забезпечення виконання визначеного кримінальним процесуальним законодавством України завдання арешту активів як заходу забезпечення відповідного кримінального провадження;
в) установника управління - в частині забезпечення виконання визначених законом функцій та повноважень з управління активами, у тому числі забезпечення надходжень (доходів) до Державного бюджету України від їх управління.
Пунктом 3.2 договору визначено, що прийняття управителем активів в управління за договором, наявність активів на балансі управителя не призводить до виникнення в управителя права власності, а також права довірчої власності на активи; виникнення у нього будь-яких не передбачених законодавством переважних прав перед третіми особами щодо активів; виникнення права відчужувати активи, прийняті ним в управління.
Відповідно до п. 5.1 договору до складу щомісячного доходу від управління активами включається все набуте управителем у результаті управління майном.
Мінімальний щомісяця розмір надходжень до Державного бюджету України (надалі - гарантійний платіж) становить 18328,70 грн без ПДВ (п. 5.9 договору).
За умовами п. 6.1 договору останній набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення.
Дія договору припиняється 31.05.2030 або на дату його дострокового припинення (розірвання) у випадках та порядку, визначених договором або законом, а в частині виконання управителем грошових зобов`язань та зобов`язань щодо збереження та повернення активів установнику управління, до їх повного виконання (п. 6.2 договору).
Згідно з п. 6.3 договору у випадку надходження, винесеного в межах наданих законом повноважень, рішення (рішень) прокурора (прокурорів), а також судового рішення (рішень), що набрало законної сили, відповідно до якого (яких) активи (повністю або частково), які є предметом управління за цим договором, перестають бути арештованими та/або скасовано передачу активів в управління установнику управління, або судового рішення, що набрало законної сили, про визнання договору недійсним або припиненим (розірваним), установник управління протягом одного робочого дня повідомляє управителя про дострокове припинення управління активом (ами), який (і) перестав (ли) бути предметом управління, у тому числі бути арештованими та/або вибули з управління установника управління, з наданням копій відповідних рішень прокурора або судових рішень.
Додатком до договору погоджено перелік активів, що передаються в управління, а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв. м): 228,6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066.
Позивач зазначає, що під час проведення процедур закупівель допущено низку порушень, зокрема: не проводилось визначення суб`єкта оціночної діяльності за результатами конкурсу в порядку, встановленому законодавством про державні (публічні) закупівлі; загальний строк укладення оспорюваного договору становив 18 днів, що суперечить положенням абз. 4 п. 49 Особливостей; порушено вимоги законодавства щодо порядку визначення предмета закупівель, що обмежило конкуренцію з метою усунення інших учасників, що могли б скласти конкуренцію Товариству з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс»; проігноровано звернення від 04.04.2025 щодо незаконних зв`язків окремих працівників АРМА з Криворучком В.В., що подане в інтересах позивача до оголошення вищевказаних закупівель, як і інші звернення.
Також позивач вказує на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 не встановлено заборону розпоряджатися та користуватися відповідними активами (нерухомим майном).
Окрім цього, станом на 30.07.2025 були винесені рішення Комісії Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель від 23.07.2025, якими АРМА зобов`язано скасувати рішення про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» переможцем у закупівлях, проте вони не були виконані АРМА. Також АРМА не виконано обов`язку щодо ідентифікації активів та перевірки можливості управління ними з дотриманням вимог Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».
Наведені обставини в їх сукупності слугували підставою для звернення до суду з даним позовом, в обґрунтування якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава» стверджує про існування підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про публічні закупівлі» та підп. 5 п. 21 Особливостей, для визнання недійсним (нікчемним) договору управління активами (майном) від 04.09.2025 та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. На переконання позивача, оспорюваний договір управління активами (майном) від 04.09.2025 порушує його права мирно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, за обставин відсутності законності у втручанні держави у права користування та розпорядження позивачем своєю власністю та в умовах обмеження ухвалою суду лише права на відчуження такого майна, і призводить до незаконного заволодіння таким майном Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс», що свідчить про те, що оскаржуваний правочин порушує публічний порядок, а відтак є нікчемним.
Відповідач-1 проти доводів позивача та задоволення позовних вимог заперечив з наступних підстав:
- з огляду на правомочності (володіння, користування та розпорядження), визначені відповідно до положень Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», виключно АРМА є суб`єктом, уповноваженим вилучати корисні властивості з майна, яке є речовим доказом у рамках кримінального провадження та на яке накладено арешт, у спосіб, передбачений законодавством України;
- договір управління укладено на підставі чинної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.09.2023 у справі №761/35057/23, у передбаченому ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» порядку, а тому підстав стверджувати про те, що договір управління є нікчемним, немає;
- дії АРМА щодо укладання зазначеного договору управління здійснені відповідно до норм законодавства України. Крім цього, зміни, внесені Законом України №4503-ІХ (набрав чинності 30.07.2025) до Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», не можуть бути застосовані до вказаних торгів, оскільки Закон України №4503-ІХ не має зворотної дії в часі, а вимога щодо ідентифікації активу стосується лише торгів, що будуть оголошені після набрання чинності змін, а не до їх внесення;
- код 99999999-9 «Не відображене в інших розділах» у публічних закупівлях використовується для товарів, робіт чи послуг, які не мають чіткого 4-значного коду або стосуються відшкодування витрат, коли їх складно віднести до конкретного розділу. Враховуючи, що активи, які передаються в управління, є речовими доказами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та з огляду на те, що предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, АРМА (як замовником) обирається показник « 99999999-9 Не визначено»;
- договір управління укладено в строк 14 днів, що відповідає вимогам абз. 4 п. 49 Особливостей, а тому доводи позивача є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм законодавства і перебігу строку, оскільки з моменту повідомлення про намір укласти договір, тобто з 06.08.2025 та до 11.08.2025 (коли іншим учасником було подано скаргу до Антимонопольного комітету України), строк становить 5 днів, а рішення органу оскарження було оприлюднене 26.08.2025. Тобто, перебіг строку для укладення договору поновлюється з наступного календарного дня - 27.08.2025;
- задоволення позовних вимог не призведе до очікуваних позивачем результатів/наслідків, оскільки право власності позивача на майно, передане в управління АРМА, обмежено арештом, який є діючим;
- як наслідок, відсутні підстави для відшкодування на користь позивача збитків у розмірі 47600,00 грн.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» під час розгляду справи в суді першої інстанції не скористалося своїм правом на подання відзиву на позов та не висловило своєї правової позиції.
Позивач заперечив проти викладених відповідачем-1 доводів у відзиві на позов, посилаючись на наступне:
- у спірних правовідносинах у разі колізії між нормами ч. 2 ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» та нормами наказу АРМА №78 від 23.03.2022, відповідач-1 мав керуватись положеннями закону, однак останній вчинив протиправне діяння щодо невиконання наведеної вимоги законодавства;
- до відповідних активів позивача мала бути проведена ідентифікація, у свою чергу, відповідач-1 спотворює у відзиві дійсний зміст положень законодавства для приховування факту невиконання ним обов`язків, передбачених законодавством, чим порушено майнові права позивача;
- слід розмежовувати юридичний факт винесення слідчим суддею ухвали про передачу майна АРМА (на існуванні якого відповідач-1 наголошує у відзиві) та юридичний факт наявності у АРМА повноважень на прийняття такого майна і здійснення щодо нього заходів з управління (на відсутності якого позивач наголошує у позовній заяві);
- умисне невиконання відповідачем-1 обов`язку з ідентифікації активів призвело до укладення спірного договору та подальшої передачі відповідного майна позивача в управління відповідачеві-2 з порушенням майнових прав позивача, у той час, коли відповідач-1 мав обов`язок та міг подолати вищенаведену колізію законодавства шляхом виконання вимог закону.
Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з наступного:
- договір управління укладено на підставі чинної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.09.2023 у справі №761/35057/23 у передбаченому ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» (у редакції від 01.01.2025) порядку;
- позивачем не наведено, які саме норми законодавства України порушено відповідачами, а також не обґрунтовано, яким чином такі порушення можуть бути підставою для застосування положень ст. ст. 203 та 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо недійсності правочину;
- оскільки ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 активи передано АРМА для здійснення заходів з управління шляхом передачі по договору, у порядку та на умовах, визначених ст. ст. 19, 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» передбачає, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, то арешт на активи накладений зі всіма видами заборон (користування, розпорядження);
- з огляду на правомочності (володіння, користування та розпорядження), визначені відповідно до положень Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», виключно АРМА є суб`єктом, уповноваженим вилучати корисні властивості з майна, яке є речовим доказом у рамках кримінального провадження та на яке накладено арешт, у спосіб, передбачений законодавством України;
- наявність обмежень у користуванні та розпорядженні майном є наслідком прийняття ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 про арешт майна та ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 про передачу арештованого майна в управління АРМА;
- позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав (саме фактом укладення договору про управління майном), за захистом яких було пред`явлено позов у цій справі, що є самостійною підставою для відмови у позові;
- враховуючи те, що активи, які передаються в управління, є речовими доказами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та з огляду на те, що предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, АРМА (як замовником) обирається показник « 99999999-9 Не визначено»;
- укладення договору в межах сумарного строку, з урахуванням періоду зупинення, не є порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей;
- спірне майно вже перебуває у спеціальному правовому режимі, який передбачає позбавлення власника можливості самостійно здійснювати повноваження володіння, користування та розпорядження, а ці повноваження реалізуються виключно уповноваженим органом, а саме відповідачем-1, у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України та Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів»;
- навіть при задоволенні позовних вимог про визнання нікчемності договору про управління активами (майном) від 04.09.2025 та застосування наслідків його недійсності юридичний стан майна не зміниться, оскільки арешт та передача в управління АРМА залишаються чинними та обов`язковими до виконання. Тобто, даний позов не усуває і не може усунути фактичну та правову причину обмеження прав позивача, яка виникла не з оспорюваного договору, а з ухвал слідчого судді у кримінальному провадженні;
- заявлений позов не спрямований на реальне відновлення порушеного цивільного права позивача, а фактично зводиться до спроби опосередкованого усунення правових наслідків ухвал слідчого судді, постановлених у межах кримінального провадження. Такі вимоги виходять за межі предметної юрисдикції господарського суду та не можуть бути вирішені шляхом оскарження цивільно-правового договору, який не визначає і не змінює правовий режим спірного майна. Обраний позивачем спосіб захисту не впливає на існуючий арешт майна, не припиняє повноважень АРМА щодо його управління та не відновлює фактичне володіння чи розпорядження майном позивачем;
- вимога про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом встановлення заборони відповідачам здійснювати заходи з управління активами є неналежним способом захисту, оскільки не відповідає характеру спірних правовідносин та фактичному правовому режиму майна, оскільки її задоволення по суті зводилося б до фактичного нівелювання дії ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно та подальшу передачу активів в управління відповідача-1, тобто до втручання у встановлений кримінальним процесуальним законом порядок управління арештованими активами. Такий спосіб захисту виходить за межі приватноправового регулювання та фактично спрямований на унеможливлення здійснення повноважень АРМА, прямо визначених законом;
- заявлені позовні вимоги є неефективним способом захисту, оскільки не спрямовані на усунення первинної правової підстави обмеження прав позивача, не відновлюють його фактичного володіння спірним майном та не призводять до зміни встановленого судовими рішеннями правового режиму майна.
З наведеними висновками Господарського суду міста Києва в їх сукупності погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.
У ст. 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Право на звернення до господарського суду в установленому ГПК України порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
З огляду на положення ст. 4 ГПК України та ст. ст. 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №513/879/19).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Належним є ефективний спосіб захисту, застосування якого не може призводити до порушення прав третіх осіб. При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, 19.05.2020 у справі №922/4206/19 та 22.06.2021 у справі №200/606/18).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним та належним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним чи неналежним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним і належним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного і належного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.
У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №759/24061/19).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду від 21.12.2021 у справі №148/2112/19).
В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17.06.2021 у справі №761/12692/17).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №613/1436/17).
Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18.05.2022 у справі №613/1436/17).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду від 09.01.2019 у справі №759/2328/16). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Правові та організаційні засади функціонування Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів визначає Закон України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».
Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» унормовано, що активи - кошти, майно, майнові та інші права, на які може бути накладено або накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковані за рішенням суду у кримінальному провадженні чи стягнені за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.
Водночас, п. 4 зазначеної норми встановлено, що управління активами - діяльність із володіння, користування та розпорядження активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави і вирішено питання про їх передачу Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, тобто забезпечення збереження активів, збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості, передача їх в управління або реалізація активів у випадках та порядку, передбачених цим Законом, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.
Статтею 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» у редакції від 01.01.2025, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.
Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» управління рухомим та нерухомим майном, цінними паперами, майновими та іншими правами здійснюється Національним агентством шляхом реалізації відповідних активів або передачі їх в управління. Управління активами здійснюється на підставі договору, укладеного відповідно до глави 70 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Управління активами, зазначеними у частині першій цієї статті, здійснюється на умовах ефективності, а також збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості. Управитель має право на плату (винагороду), а також на відшкодування необхідних витрат, зроблених ним у зв`язку з управлінням активами, що відраховуються безпосередньо з доходів від використання прийнятих в управління активів. Управитель не має права відчужувати активи, прийняті ним в управління.
Отже, аналіз ч. ч. 2 та 3 зазначеної статті дає підстави для висновку про те, що управління активами здійснюється на підставі договору, укладеного відповідно до глави 70 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, у тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна (ч. 10 ст. 170 КПК України).
Відповідно до абз. 7 ч. 6, ч. 7 ст. 100 КПК України речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом.
У випадках, передбачених п. п. 2, 4 та абз. 7 ч. 6 цієї статті, слідчий за погодженням із прокурором або прокурор звертається з відповідним клопотанням до слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до слідчого судді Вищого антикорупційного суду, або до суду під час судового провадження, яке розглядається згідно із статтями 171-173 цього Кодексу. Прокурор у випадку, передбаченому абз. 7 ч. 6 цієї статті, не пізніше наступного робочого дня з моменту постановлення ухвали слідчого судді, суду надсилає копію цієї ухвали Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, із зверненням щодо прийняття активів, а також вживає невідкладних заходів щодо передачі цих активів Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Як було зазначено вище, в рамках кримінального провадження №42023000000000373 від 09.03.2023, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 111-02, ч. 3 ст. 258-5 КК України, прокурором відділу Офісу генерального прокурора подано до Шевченківського районного суду міста Києва клопотання про накладення арешту на нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава», Товариства з обмеженою відповідальністю «Весо», Товариства з обмеженою відповідальністю «Новинка-Полтава» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Шервуд і Ко».
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 накладено арешт на майно, яке на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава», зокрема і на спірний об`єкт.
В подальшому, на підставі клопотання прокурора відділу Офісу генерального прокурора ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 визначено порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 шляхом передачі Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів для здійснення заходів з управління ним, зокрема, спірне нерухоме майно, яке належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава».
У травні 2025 року відповідачем-1 через електронну систему закупівель Prozorro розміщено оголошення про проведення процедур закупівель: Послуги з управління активами, відповідно до ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв.м): 228,6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, унікальний номер закупівлі: UA-2025-05-22-004014-a, класифікатор та його відповідний код: ДК 021:2015 99999999-9.
Згідно з інформацією, розміщеною на веб-порталі Prozorro за посиланням https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2025-05-22-004014-a, свої пропозиції для участі в процедурі закупівлі надали Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс».
Протоколом Уповноваженої особи №60 від 08.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» було визнано переможцем, проте вказане рішення в подальшому було скасовано згідно протоколу №58 від 01.08.2025, який винесено на виконання рішення Антимонопольного комітету України №11486-р/пк-пз від 23.07.2025.
Відповідно до інформації, оприлюдненої на веб-порталі Prozorro, замовником щодо пропозиції учасника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс») розміщено вимогу про усунення виявлених невідповідностей до 05.08.2025 15:27 год., які відповідач-2 усунув у встановлений строк.
За результатом розгляду поданої документації протоколом Уповноваженої особи №68 від 06.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» визнано переможцем.
Не погоджуючись з указаним протоколом, 11.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» звернулося зі скаргою до Антимонопольного комітету України, у якій зазначило про наявність корупційних зв`язків, протиправність дій змовника, необ`єктивного та упередженого визначення переможця, наявності алгоритму дій між замовником та переможцем щодо усунення невідповідностей, а також цетралізованість організації дій з боку окремих осіб з керівництва АРМА.
Рішенням Антимонопольного комітету України №12966-р/пк-пз від 22.08.2025 Товариству з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» відмовлено у задоволенні скарги.
04.09.2025 між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» (управитель) укладений договір про управління активами (майном), відповідно до п. 1.1 якого установник управління передає управителеві на певний строк, визначений у п. 1.3 розділу 1 договору, нерухоме майно (надалі - майно або активи), визначене у Переліку активів, що передаються в управління, що є невід`ємною частиною договору (додаток до договору) в управління, а управитель зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном (активами) в інтересах установника управителя (код ДК 021:2015 99999999-9 не відображене в інших розділах).
Строк управління активами обчислюється з дня передачі активів, що підтверджується підписанням сторонами акта(ів) приймання-передачі активів в управління і до 31.05.2030 або до дня дострокового припинення (розірвання) договору з підстав та порядку, визначеному у розділі 6 договору (п. 1.3 договору).
Отже, договір управління укладено на підставі чинної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.09.2023 у справі №761/35057/23, у передбаченому ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» (у редакції від 01.01.2025) порядку.
При цьому, як вірно зазначено місцевим господарським судом, позивачем не наведено, які саме норми законодавства України порушено відповідачами, а також не обґрунтовано, яким чином такі порушення можуть бути підставою для застосування положень ст. ст. 203 та 215 ЦК України щодо недійсності правочину.
Безпідставними є доводи позивача стосовно того, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 не встановлено заборону позивачеві розпоряджатися та користуватися нерухомим майном.
Як вже було зазначено, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Зі змісту ухвали про накладення арешту не вбачається залишення за власниками майна права розпорядження або користування ним.
Оскільки ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 активи передано АРМА для здійснення заходів з управління шляхом передачі по договору, у порядку та на умовах, визначених ст. ст. 19, 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» передбачає, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, то арешт на активи накладений зі всіма видами заборон (користування, розпорядження).
Відповідно до висновку, наведеного у постанові Верховного Суду від 19.09.2024 у справі №914/2450/22 (914/3313/23), Закон України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» визначає єдиною підставою для управління активами накладення на них арешту у кримінальному провадженні без конкретизації мети такого арешту. Тобто, встановлені у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» обов`язкові умови передачі активів в управління АРМА виникають у будь-якому разі при накладенні на ці активи арешту на підставі самого лише факту його застосування, навіть якщо у відповідному рішенні не конкретизовано виду застосованих заборон.
У постанові Верховного Суду від 15.07.2021 у справі №826/17153/18 зазначено, що з моменту постановлення слідчим суддею (судом) ухвали про арешт активів та ухвали про їх передачу в управління Національному агентству, виключно останнє є особою, уповноваженою здійснювати володіння, користування та/або розпорядження цим майном, зокрема у відповідності до Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» має право на передачу цього майна в управління іншим особам.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 зазначено, що активи, на які накладено арешт у кримінальному провадженні та передано в управління АРМА, можуть одночасно перебувати в багатьох різних правових режимах (власність, оренда, застава, тощо). Кожен з таких правових режимів регулюється окремим законом чи положенням закону, які покладають на суб`єктів відповідних правовідносин певні права та обов`язки. Проте, стосовно АРМА таке майно існує виключно в одному правовому режимі - речового доказу, на який накладено арешт у кримінальному провадженні, щодо якого застосовано спеціальний порядок зберігання. Арешт активів, які є речовими доказами та об`єктами ймовірної конфіскації, а також їх передача в управління АРМА на підставі ухвали слідчого судді (суду) є діями, які здійснюються з метою досягнення завдань кримінального провадження. Саме ухвала про арешт активів є тим самим рішенням органу судової влади, яке тимчасово позбавляє власника відповідних прав. З моменту арешту активів їх власник тимчасово позбавлений права визначати їхню долю, самостійно ними користуватися, у тому числі передавати їх у тимчасове володіння чи користування третім особам. Ухвала про передачу активів в управління АРМА є визначеним слідчим суддею спеціальним порядком зберігання речових доказів, яким забезпечується виконання ухвали про арешт цих активів. Таким чином, з постановленням слідчим суддею ухвали про арешт активів та ухвали про їх передачу в управління АРМА, виключно останнє уповноважується здійснювати права володіння, розпорядження та користування щодо цього майна. Тобто, лише АРМА має юридично забезпечену можливість бути в безпосередньому фактичному зв`язку з відповідними речовими доказами, вилучати корисні властивості з цього майна, визначати долю цих активів шляхом, зокрема, їх передачі в управління.
Отже, з огляду на правомочності (володіння, користування та розпорядження), визначені відповідно до положень Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», виключно АРМА є суб`єктом, уповноваженим вилучати корисні властивості з майна, яке є речовим доказом у рамках кримінального провадження та на яке накладено арешт, у спосіб, передбачений законодавством України.
Наявність обмежень у користуванні та розпорядженні майном є наслідком прийняття ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 про арешт майна та ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 про передачу арештованого майна в управління АРМА.
З урахуванням викладеного, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав, за захистом яких було пред`явлено позов у цій справі, самим фактом укладення договору про управління майном, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18.
З приводу інших аргументів позивача про нікчемність спірного договору управління активами (майном), суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Частиною 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено випадки, за наявності яких можлива зміна істотних умов договору про закупівлю.
Верховний Суд у постанові від 09.11.2023 у справі №160/7811/22, аналізуючи положення ч. ч. 4 та 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», дійшов висновку, що встановлені ч. 4 ст. 41 цього Закону заборони щодо зміни умов договору стосуються заборони на зміну істотних умов договору порівняно зі змістом тендерної документації. Така заборона не стосується формального викладення певних положень договору в редакції, відмінній від проєкту договору, якщо при цьому не змінюються істотні умови договору, і норми цієї статті не містять заборони на уточнення редакції певних положень проєкту договору, які не є істотними умовами договору у розмінні ст. 638 ЦК України.
Верховний Суд виснував, що Законом України «Про публічні закупівлі» вимагається, щоб умови договору про закупівлю не відрізнялися від змісту тендерної пропозиції, і його істотні умови не змінювалися після підписання (за винятками, передбаченими у тій же ч. 5 ст. 41).
У цьому зв`язку важливо розуміти, що умови договору про закупівлю не повинні саме сутнісно, змістовно виходити за рамки тендерної пропозиції (за винятком тих випадків, які передбачає Закон України «Про публічні закупівлі»).
Як уже було зазначено, з метою проведення конкурсного відбору управителя арештованими активами АРМА оприлюднило на веб-порталі Prozorro, за посиланням https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2025-05-22-004014-a оголошення про проведення процедур закупівель: Послуги з управління активами, відповідно до ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв. м): 228,6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, унікальний номер закупівлі: UA-2025-05-22-004014-a, класифікатор та його відповідний код: ДК 021:2015 99999999-9 Не відображене в інших розділах.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про публічні закупівлі» оголошення про проведення відкритих торгів безоплатно оприлюднюється в електронній системі закупівель відповідно до статті 10 цього Закону. Оголошення про проведення відкритих торгів повинно містити наступну інформацію: 1) найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код замовника в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, його категорія; 2) назва предмета закупівлі із зазначенням коду за Єдиним закупівельним словником (у разі поділу на лоти такі відомості повинні зазначатися стосовно кожного лота) та назви відповідних класифікаторів предмета закупівлі і частин предмета закупівлі (лотів) (за наявності); 3) кількість та місце поставки товарів, обсяг і місце виконання робіт чи надання послуг; 4) очікувана вартість предмета закупівлі; 5) строк поставки товарів, виконання робіт, надання послуг; 6) кінцевий строк подання тендерних пропозицій; 7) умови оплати; 8) мова (мови), якою (якими) повинні готуватися тендерні пропозиції; 9) розмір, вид та умови надання забезпечення тендерних пропозицій (якщо замовник вимагає його надати); 10) дата та час розкриття тендерних пропозицій, якщо оголошення про проведення відкритих торгів оприлюднюється відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону; 11) розмір мінімального кроку пониження ціни під час електронного аукціону у межах від 0,5 відсотка до 3 відсотків очікуваної вартості закупівлі або в грошових одиницях; 12) математична формула для розрахунку приведеної ціни (у разі її застосування).
Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №708 від 15.04.2020 затверджено Порядок визначення предмета закупівлі, який встановлює, як замовники повинні класифікувати та описувати свої закупівлі (товари, роботи, послуги) з використанням Єдиного закупівельного словника (ДК 021:2015) для забезпечення прозорості, стандартизації та дотримання вимог законодавства про публічні закупівлі.
Вказаний Порядок встановлює правила визначення замовником предмета закупівлі відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» із застосуванням показників цифр основного словника національного класифікатора України ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» (надалі - ЄЗС), затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №1749 від 23.12.2025, а також особливості визначення предмета закупівлі для окремих товарів, робіт і послуг.
ЄЗС призначений замовникам державних закупівель для описування в повідомленнях про запрошення до участі в торгах (тендерах) предмета державних закупівель, а також вітчизняним товаровиробникам і надавачам послуг для пошуку тендерних пропозицій як у межах, так і поза межами України.
Листом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №3304-04/53972-06 від 03.09.2020 «Щодо визначення предмета закупівлі та розміщення інформації про предмет закупівлі в електронній системі закупівель» надано наступні роз`яснення: «Предмет закупівлі товарів і послуг визначається згідно з пунктами 21 і 34 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» та за показником четвертої цифри Єдиного закупівельного словника. Єдиний закупівельний словник базується на системі кодів, що мають ієрархічну структуру і складаються з дев`яти цифр. Код складається з восьми цифр. Предмет закупівлі товарів і послуг згідно з Порядком має визначатися за показником четвертої цифри, тобто за класом. Клас вказують перші чотири цифри (ХХХХ0000-У). Натомість перші три цифри визначають групу. Цифра « 0» при визначенні за показником четвертої цифри Єдиного закупівельного словника розміщується 5-8 цифрами коду. У разі якщо цифра « 0» стоїть четвертою цифрою у коді, то значущим є перші три цифри, які означають показник третьої цифри - групу, а не клас. Отже, якщо четвертою цифрою в коді є цифра « 0», то в такому випадку клас в коді відсутній. У разі якщо предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, у електронній системі закупівель технічно реалізована можливість обрання замовником показника « 99999999-9 Не визначено». Отже, код 99999999-9 «Не відображене в інших розділах» у публічних закупівлях використовується для товарів, робіт чи послуг, які не мають чіткого 4-значного коду або стосуються відшкодування витрат, коли їх складно віднести до конкретного розділу.
Враховуючи, що активи, які передаються в управління, є речовими доказами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та з огляду на те, що предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, АРМА (як замовником) обирається показник « 99999999-9 Не визначено».
Щодо дотримання строків укладення договору, то відповідно до абз. 4 п. 49 Особливостей замовник укладає договір про закупівлю з учасником, який визнаний переможцем процедури закупівлі, протягом строку дії його пропозиції, не пізніше ніж через 15 днів з дати прийняття рішення про намір укласти договір про закупівлю відповідно до вимог тендерної документації та тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. У випадку обґрунтованої необхідності строк для укладення договору може бути продовжений до 60 днів. У разі подання скарги до органу оскарження після оприлюднення в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір про закупівлю перебіг строку для укладення договору про закупівлю зупиняється.
Відповідно до абзаців 1 та 2 ч. 17 ст. 18 Закону України «Про публічні закупівлі» після оприлюднення в електронній системі закупівель скарги електронна система закупівель автоматично призупиняє початок електронного аукціону та не оприлюднює рішення замовника про відміну тендеру чи визнання його таким, що не відбувся, відміну переговорної процедури закупівлі, договір про закупівлю і звіт про результати проведення закупівлі. Замовнику забороняється вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення щодо процедури закупівлі, у тому числі приймати рішення про відміну тендеру чи визнання його таким, що не відбувся, відміну переговорної процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю, крім дій, спрямованих на усунення порушень, зазначених у скарзі.
Крім того, Законом України «Про публічні закупівлі» визначено, що укладення договору про закупівлю під час оскарження забороняється.
Як було встановлено вище, протоколом Уповноваженої особи №60 від 08.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» було визнано переможцем, проте вказане рішення в подальшому було скасовано згідно протоколу №58 від 01.08.2025, який винесено на виконання рішення Антимонопольного комітету України №11486-р/пк-пз від 23.07.2025.
Відповідно до інформації, оприлюдненої на веб-порталі Prozorro, замовником щодо пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» розміщено вимогу про усунення виявлених невідповідностей до 05.08.2025 15:27 год., які відповідач-2 усунув у встановлений строк.
За результатом розгляду поданої документації протоколом Уповноваженої особи №68 від 06.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» визнано переможцем.
11.08.2025, не погоджуючись з указаним протоколом, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» звернулося зі скаргою до Антимонопольного комітету України, у якій зазначило про наявність корупційних зв`язків, протиправність дій змовника, необ`єктивного та упередженого визначення переможця, наявності алгоритму дій між замовником та переможцем щодо усунення невідповідностей, а також цетралізованість організації дій з боку окремих осіб з керівництва АРМА.
Рішенням Антимонопольного комітету України №12966-р/пк-пз від 22.08.2025 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» у задоволенні скарги.
04.09.2025, враховуючи рішення Антимонопольного комітету України, між АРМА та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» було укладено спірний договір управління активами (майном).
Період оскарження процедури закупівлі до Антимонопольного комітету України не включається до строку, визначеного для укладення договору про закупівлю.
Укладення договору можливе виключно після оприлюднення рішення органу оскарження в електронній системі закупівель, а перебіг строку для укладення договору поновлюється з наступного календарного дня після такого оприлюднення.
Отже, укладення договору в межах сумарного строку, з урахуванням періоду зупинення, не є порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей здійснення закупівель.
Крім того, зміни, внесені Законом України №4503-ІХ, який набрав чинності 30.07.2025, до Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент оголошення та проведення спірних торгів відповідні положення законодавства ще не діяли.
Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, якщо інше прямо не передбачено законом. Водночас Закон України №4503-ІХ не містить положень щодо його ретроспективного застосування до правовідносин, які виникли та були реалізовані до набрання ним чинності.
Отже, встановлені зазначеним Законом №4503-ІХ вимоги щодо ідентифікації активу поширюються виключно на торги, оголошені після 30.07.2025, та не можуть бути підставою для оцінки правомірності процедур, проведених до внесення відповідних змін.
Як вірно зазначено місцевим господарським судом, заявлені позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення збитків та про усунення перешкод у здійсненні права власності є такими, що обрані позивачем без урахування фактичного правового режиму спірного майна та не забезпечують реального відновлення порушеного права, у зв`язку з чим є неефективними та задоволенню не підлягають.
Так, відповідно до ст. ст. 15 та 16 ЦК України спосіб захисту має забезпечувати реальне, а не формальне відновлення порушеного права. Водночас, у даній справі встановлено, що спірні нежитлові приміщення (магазин) перебувають під арештом у кримінальному провадженні на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 та передані в управління АРМА відповідно до ухвали від 28.09.2023 у справі №761/35057/23.
Отже, спірне майно вже перебуває у спеціальному правовому режимі, який передбачає позбавлення власника можливості самостійно здійснювати повноваження володіння, користування та розпорядження, а ці повноваження реалізуються виключно уповноваженим органом, а саме відповідачем-1, у порядку, визначеному КПК України та Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».
За таких обставин, навіть при задоволенні позовних вимог про визнання нікчемності договору про управління активами (майном) від 04.09.2025 та застосування наслідків його недійсності юридичний стан майна не зміниться, оскільки арешт та передача в управління АРМА залишаються чинними та обов`язковими до виконання. Тобто, даний позов не усуває і не може усунути фактичну та правову причину обмеження прав позивача, яка виникла не з оспорюваного договору, а з ухвал слідчого судді у кримінальному провадженні.
Таким чином, заявлений позов не спрямований на реальне відновлення порушеного цивільного права позивача, а фактично зводиться до спроби опосередкованого усунення правових наслідків ухвал слідчого судді, постановлених у межах кримінального провадження. Такі вимоги виходять за межі предметної юрисдикції господарського суду та не можуть бути вирішені шляхом оскарження цивільно-правового договору, який не визначає і не змінює правовий режим спірного майна. Обраний позивачем спосіб захисту не впливає на існуючий арешт майна, не припиняє повноважень Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів щодо його управління та не відновлює фактичне володіння чи розпорядження майном позивачем.
Також, вимога про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом встановлення заборони відповідачам здійснювати заходи з управління активами є неналежним способом захисту, оскільки не відповідає характеру спірних правовідносин та фактичному правовому режиму майна, оскільки її задоволення по суті зводилося б до фактичного нівелювання дії ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно та подальшу передачу активів в управління відповідача-1, тобто до втручання у встановлений кримінальним процесуальним законом порядок управління арештованими активами. Такий спосіб захисту виходить за межі приватноправового регулювання та фактично спрямований на унеможливлення здійснення повноважень Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, прямо визначених законом.
Крім того, запропонований позивачем спосіб не забезпечує відновлення порушеного права в повному обсязі, оскільки навіть у разі його задоволення арешт на майно залишається чинним, а правовий режим обмеження права власності - незмінним. Відтак, позивач не набуває реальної можливості ані вільно користуватися майном, ані розпоряджатися ним, що свідчить про відсутність ефективного відновлювального результату від заявленої вимоги.
Суд також враховує, що позивач не обрав належного способу захисту, який би відповідав фактичним підставам обмеження його прав, зокрема, не оскаржив у встановленому законом порядку ухвал слідчих суддів, якими безпосередньо накладено арешт на спірне майно та передано вказане майно в управління.
Як наслідок, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду, що заявлені позовні вимоги є неефективним способом захисту, оскільки не спрямовані на усунення первинної правової підстави обмеження прав позивача, не відновлюють його фактичного володіння спірним майном та не призводять до зміни встановленого судовими рішеннями правового режиму майна, у зв`язку з чим підстави для їх задоволення відсутні.
Враховуючи усе вищезазначене, Господарським судом міста Києва під час ухвалення оскаржуваного рішення наведено відповідні мотиви, на яких ґрунтується позиція суду, а отже доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірних висновків про відмову у задоволенні позову у зв`язку з обранням неефективного способу захисту порушеного права.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 у справі №910/694/26 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава» не підлягає задоволенню.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 у справі №910/694/26 залишити без змін.
3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс-Полтава».
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 29.07.2026.

Головуючий суддя В.В. Шапран 

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко