Справа № 366/1898/26
Провадження №3/366/994/26

ПОСТАНОВА
Іменем УКРАЇНИ

30 липня 2026 року       с-ще Іванків
Суддя Іванківського районного суду Київської області Корчков А.А., розглянувши протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали, які надійшли від  ІНФОРМАЦІЯ_1 (з м.д. АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 (з м.д. АДРЕСА_1 ) НОМЕР_1 прикордонного загону імені « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Державної прикордонної служби України про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серія ЧЦП № 338158 від 11.07.2026, складеного інспектором прикордонної служби першої категорії групи моніторингу обстановки молодшим сержантом ОСОБА_2 : 11.07.2026 о 16:55 год. на північній околиці с. Бички Київська обл., Вишгородський р-н (контрольований прикордонний район до ЛДК 26 км) було виявлено ОСОБА_1 , який рухався пішки в бік ДКУ спільно з ОСОБА_3 . Гр. ОСОБА_1 повідомив, що мав намір незаконно перетнути державний кордон України та виїхати до країн ЄС з метою працевлаштування поза встановленими пунктами пропуску, без встановлення прикордонно- митного контролю, тобто вчинив спробу незаконного перетину державного кордону України в рб, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Відповідно до протоколу авторозподілу судової справи між суддями від 15.07.2026, головуючим суддею визначено суддю Корчкова А.А. 
У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно, належним чином шляхом направлення судової повістки смс-повідомленням на особистий номер телефону, вказаний у матеріалах справи, текст якого доставлено 28.07.2026.
При цьому, разом з матеріалами справи до суду надійшла заява ОСОБА_1 від 11.07.2026 про розгляд справи без його участі, з рішення суду погоджується.
Також, 30.07.2026 на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення від ОСОБА_1 , які він просив врахувати при розгляді справи та у яких зокрема, зазначив, що не погоджується з обставинами, вказаними у протоколі про адміністративне правопорушення стосовно його наміру незаконно перетнути державний кордон України. Зауважує, що метою його перебування у зоні відчуження було відвідування об`єкта «Дуга», про що він одразу повідомив працівникам поліції та показав маршрут, по якому вони рухалися. Зазначає, що вони не мали при собі закордонних паспортів чи інших документів для виїзду за кордон, а також інших речей, які б свідчили про підготовку до незаконного перетину державного кордону. Наголошує, що він проживає у Львівській області, неподалік державного кордону, тому, у разі наявності у нього мети перетнути державний кордон України, їхати 600 км до Чорнобильської зони та пересуватись лісовою місцевістю – нелогічно. Звертає увагу суду на те, що він надав письмові пояснення під час оформлення матеріалів справи, проте, просить суд, врахувати не лише вказані пояснення, а всю сукупність доказів, наявних у матеріалах справи. Також просить суд дослідити наявні відеозаписи з бодікамер працівників поліції та інших службових осіб, які брали участь у його затриманні та оформленні матеріалів, оскільки вони можуть містити його первинні пояснення щодо мети перебування у зоні відчуження.
Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП, під час відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
За вказаних обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що ОСОБА_1 про розгляд справи повідомлений належний чином, проте у судове засідання не з`явився, надавши при цьому до суду письмові пояснення, суддя розцінює його неявку неповажною та вважає за можливе розглянути справу без участі ОСОБА_1 за наявними у справі матеріалами.
У судовому засіданні досліджені наступні докази:
- протокол про адміністративне правопорушення ЧЦП № 338158 від 11.07.2026, у якому викладено місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення. Протокол підписано уповноваженою особою та ОСОБА_1 та у якому, у графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності зокрема зазначено: «перетнув границю з метою туризму до ЗГРЛС Дуга»;
- рапорт інспектора вищої категорії - начальника групи моніторингу обстановки ІНФОРМАЦІЯ_1 (з м.д. АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 (з м.д. АДРЕСА_1 ) молодшого сержанта ОСОБА_4 про обставини виявлення та затримання під час патрулювання ділянки відповідальності двох осіб (на пн. ок. в.п. Бички до ДКУ 26 км), які рухались в бік державного кордону України на напрямку хутар лєс (рб), п/зн №1803, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та які, під час проведення фільтраційних заходів, повідомили що мали на меті незаконно перетнути державний кордон України з рб з метою дістатися країн ЄС для подальшого проживання та перебування;
- копія фотозображення з мобільного застосунку «Дія» паспорта громадянина України (ID картка) № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за якими встановлено особу, що притягається до адміністративної відповідальності;
- CD-R диск, на якому містяться 2 фотозображення із застосунку Резер+ з інформацією щодо ОСОБА_1 , а також 1 фотозображення з групою осіб чоловічої статі у кількості 5 чоловік та 2 фотозображення речей, з яких неможливо встановити, хто на них зображені, яке відношення ці особи мають до справи, що розглядається, що за речі на них зображені та де і коли зроблені дані світлини. Також на диску міститься відеозапис VID-20260711-WA0041, на якому особа чоловічої статі представляється як ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканець м. Самбір, та відповідає «так» на питання, чи мав він намір незаконного перетину державного кордону України. 
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши наявні у справі докази у відповідності до ст.252 КУпАП, керуючись положеннями статей 7, 240, 280 КУпАП, беручи до уваги надіслані до суду письмові пояснення ОСОБА_1 , суд доходить таких висновків.
Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.02.2020 у справі №204/8036/16-а, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Верховний Суд України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, розглядаючи справу № 524/5741/16-а зауважив, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Доведення вини правопорушника покладається на орган, що складає протокол про адміністративне правопорушення. Під доказуванням у провадженні у справах про адміністративні правопорушення слід розуміти процесуальну діяльність суб`єктів щодо збору, перевірки та оцінки доказів з метою встановлення об`єктивної істини у справі й прийняття на цій основі законного рішення.
Верховний суд наголошує, що судді при розгляді справ про адміністративне правопорушення не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже, діючи таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із перелічених елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.
Розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється щодо правопорушника в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який є єдиною підставою для ініціювання притягнення особи до адміністративної відповідальності, окрім виключень, зазначених у ст. 258 КУпАП. Протокол про адміністративне правопорушення як підстава для притягнення особи до відповідальності та як один із засобів доказування (ст. 251 КУпАП) у будь-якому разі повинен відповідати вимогам ст. 256 КУпАП.
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. А притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи […]. 
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 2 ст.204-1 КУпАП.
Частиною 2 статті 204-1 КУпАП передбачена відповідальність за ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.
Частиною 1 статті 204-1 КУпАП передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони державного кордону. Об`єктивна сторона правопорушення виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади (формальний склад).
Диспозиція статті має бланкетний характер, у зв`язку з чим встановлення складу адміністративного правопорушення регулюється спеціальним нормативним актом, що регулює порядок перетинання державного кордону України, яким є Закон України «Про державний кордон України».
Згідно з частинами 1-3, 8 статті 9 Закону України «Про державний кордон України» від 4 листопада 1991 року № 1777-XII (далі – Закон № 1777-XII), перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.
Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.
Пункт пропуску через державний кордон України – це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, автомобільних і пішохідних шляхах, в аеропортах (аеродромах), морських і річкових портах, включаючи частину їх акваторії (захищена повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження), з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, на якій здійснюються прикордонний, митний контроль, інші види контролю і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна. Положення про пункти пропуску через державний кордон України затверджується Кабінетом Міністрів України.
Порушенням державного кордону України є також перетинання його будь-якими технічними або іншими засобами без відповідного на те дозволу чи з порушенням встановленого порядку.
Згідно зі ст. 12 Закону № 1777-XII, пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.
Частиною 1 статті 22 вказаного Закону передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону № 1777-XII, у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, використання повітряних суден, обліку та тримання на пристанях, причалах, базах для стоянки малих і спортивних суден і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.
Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» основними функціями Державної прикордонної служби України є: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення; ведення розвідувальної, інформаційно-аналітичної та оперативно-розшукової діяльності в інтересах забезпечення захисту державного кордону України згідно із законами України «Про розвідувальні органи України» та «Про оперативно-розшукову діяльність».
Статтею 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» передбачено права Державної прикордонної служби України. За якою органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право в тому числі, вимагати від фізичних осіб припинення правопорушень і дій, що перешкоджають здійсненню повноважень Державної прикордонної служби України (п.12).
Згідно з п.п.2 п. 2 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 1998 р. № 1147 (далі – Положення №1147), контрольований прикордонний район - це ділянка місцевості, яка визначена, як правило, у межах території району, міста, селища та села, прилеглої до державного кордону або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби, а також у межах територіального моря, внутрішніх вод, частини вод прикордонних річок, озер та інших водойм і розташованих у цих водах островів;
Пунктами 5, 6, 8, 11 Положення №1147 передбачено, що контроль за додержанням прикордонного режиму у контрольованому прикордонному районі здійснює Державна прикордонна служба у взаємодії з органами Національної поліції.
Особи, винні у порушенні прикордонного режиму, несуть адміністративну або іншу відповідальність згідно із законодавством.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства в`їжджають у контрольований прикордонний район, перебувають, проживають або пересуваються в його межах на підставі документів, що посвідчують їх особу. У період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років також зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ (у паперовій або електронній формі).
З метою виявлення порушень законодавства з прикордонних питань, виконання завдань, пов`язаних з боротьбою з організованою злочинністю та незаконною міграцією у межах прикордонної смуги і контрольованого прикордонного району, уповноважені особи Державної прикордонної служби та органів Національної поліції, а також члени громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону мають право відповідно до Законів України "Про Державну прикордонну службу України" та "Про дорожній рух" у разі потреби зупиняти та оглядати транспортні засоби.
Відповідно до переліку міст і районів на території яких установлюються контрольовані прикордонні райони (Додаток до постанови КМУ від 03 серпня 1998 року № 1199 в редакції постанови КМУ від 04 серпня 2021 р. № 890) Вишгородський район Київської області включений до переліку районів, на території яких установлюються контрольовані прикордонні райони.
У вищезазначеному протоколі про адміністративне правопорушення складеному відносно ОСОБА_1 по суті правопорушення зазначено, що 11.07.2026 о 16:55 год. на північній околиці с. Бички Київська область, Вишгородський район (контрольований прикордонний район, до лінії державного кордону 26 км) було виявлено ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_3 рухався пішки в бік державного кордону України з рб та при виявленні його працівниками Державної прикордонної служби України, повідомив, що мав намір незаконно перетнути державний кордон України з рб з метою працевлаштування в країнах ЄС поза встановленими пунктами пропуску, тобто вчинив спробу незаконного перетину державного кордону України в рб, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України»
Водночас суд вважає зазначений протокол недостатнім доказом, оскільки, всупереч вимогам ст. 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом МВС України 18.09.2013 № 898 (зі змінами), уповноваженою посадовою особою не конкретизовано місце вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому діяння (вказано околиці в.п. Бички), не зазначено координати, де нібито здійснено спробу перетину державного кордону. При цьому, ОСОБА_1 у своїх поясненнях у протоколі про адміністративне правопорушення та письмових поясненнях, поданих до суду, вказав, що метою його перебування у зоні відчуження було відвідування об`єкта «Дуга», про що він одразу повідомив працівникам поліції та показав маршрут, яким вони рухались.
Суд зауважує, що сам по собі факт перебування ОСОБА_1 у межах території, на якій установлено контрольований прикордонний район, за умови відсутності об`єктивних доказів, які б свідчили про його намір перетнути державний кордон поза межами пункту пропуску, не є підставою для притягнення останнього до адміністративної відповідальності.
З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 здійснив спробу втечі від працівників Державної прикордонної служби, а саме по собі перебування особи у межах контрольованого прикордонного району не свідчить про намір незаконного перетину державного кордону України з рб.
Виходячи з наведеного, суд доходить висновку, що уповноваженою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , не надано жодних беззаперечних та достатніх доказів, які б свідчили про вчинення останнім дій, передбачених ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні правопорушення за обставин, викладених у протоколі.
Жоден із долучених до матеріалів справи доказів не підтверджує факту вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, наявності у нього умислу на незаконне перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України, у складі групи осіб.
Суд зазначає, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі. Суд не має повноважень уточнювати чи редагувати фабулу правопорушення, викладену уповноваженими особами у протоколі.
Протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи у тому чи іншому діянні, оскільки він не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується зі стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (заява N 25), оскільки наявні у ньому дані не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення ЄСПЛ у справі «Коробов проти України» N 39598/03 від 21.07.2011).
Протокол про адміністративне правопорушення є одним із тих доказів, який у сукупності з іншими доказами по справі, дає підстави суду вважати винуватість особи, яка притягується до адміністративної відповідальності доведеною повністю і беззаперечною, за умови визнання таких доказів належними і допустимими.
З наведеного слідує, що відомості, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, повинні підтверджуватись долученими у встановленому законом порядку доказами, які відображають у своїй сукупності всю суть обставин інкримінованої протиправної поведінки правопорушника, що наведена у протоколі про адміністративне правопорушення.
Ураховуючи вищевикладене, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відтак, матеріали цієї справи не містять достатньої кількості належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, а саме: перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів, чи без дозволу відповідних органів влади групою осіб.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. 
З огляду на вищевикладене, провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
У свою чергу, суд враховує, що Законом України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП визначено, що судовий збір стягується лише у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому виходячи з норм ч. 2 ст. 284 та ст. 247 КУпАП, не вбачає підстав для звернення судового збору.
Керуючись ст.ст. 7-9, 204-1, 245, 247, 251, 256, 266, 268, 280, 283-285, 294 КУпАП, суддя
ПОСТАНОВИВ:
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , закрити, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.
Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1 цього Кодексу.
Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником. 
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд Київської області.
Текст постанови складено 14.09.2026.

Суддя     Анатолій КОРЧКОВ