Дата документу 03.09.2026 Справа № 335/2583/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/2583/26   Головуючий у І інстанції: Новасардова І.В.
Провадження № 22-ц/807/1740/26   Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2026 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого Полякова О.З.,
суддів Кухаря С.В.,
Кочеткової І.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на заочне рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И Л А:

У березні 2026 року ТОВ «Діджи фінанс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, що 24.08.2013 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2001384595 та відповідачу надано кредитні кошти, відповідно до умов та порядку визначеному кредитним договором у сумі 62 380,21 грн. 
15.03.2024 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи фінанс» укладено договір факторингу №15/03/24. Відповідно до витягу реєстру боржників до договору факторингу №15/03/24, ТОВ «Діджи фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №2001384595 від 24.08.2013 року у розмірі 62 380,21 грн. Таким чином, на підставі зазначеного договору факторингу ТОВ «Діджи фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе за кредитним договором зобов`язань, у останнього виникла заборгованість у загальному розмірі 62380,21 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 39617,60 грн; заборгованість за відсотками становить 22762,61 грн.
Посилаючись на означені обставини позивач просив стягнути з відповідача на користь позивачазаборгованість за кредитним договором № 2001384595 від 24.08.2013 року в розмірі 62 380,21 грн., яку позивач просить стягнути на його користь та понесені судові витрати у вигляді судового збору розміром 2662,40 грн, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Заочним рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2026 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ТОВ «Діджи Фінанс» через підсистему «Електронний суд» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам, просить скасувати заочне рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2026 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність набуття ТОВ «Діджи фінанс» права вимоги за кредитним договором № 2001384595 від 05 листопада 2012 року, оскільки не врахував, що зазначений у кредитному договорі номер договору повністю збігається з номером, зазначеним у витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 15/03/24 від 15 березня 2024 року, а розбіжність у датах укладення договору, на думку апелянта, зумовлена технічними особливостями автоматизованого обліку АТ «ОТП БАНК». Апелянт зазначає, що дата 24 серпня 2013 року, вказана у Реєстрі боржників, фактично є датою активації кредитної картки та відкриття карткового рахунку, тоді як датою укладення кредитного договору є 05 листопада 2012 року. На підтвердження цього доводу апелянт посилається на роз`яснення АТ «ОТП Банк» від 04 червня 2026 року, яке просить долучити до матеріалів справи як новий доказ. Крім того, апелянт посилається на положення статей 512, 514 ЦК України та зазначає, що за договором факторингу від 15 березня 2024 року до ТОВ «Діджи фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача, а також вказує на наявність заборгованості за спірним кредитним договором у заявленому до стягнення розмірі 62 380,21 грн. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження набуття права вимоги за кредитним договором № 2001384595 від 05.11.2012, укладеним між відповідачем та ТОВ «ОТП Кредит», який долучений до матеріалів справи, оскільки матеріали справи свідчать про набуття права вимоги за кредитним договором № 2001384595 від 24.08.2013, укладеним між відповідачем та АТ «ОТП Банк», який до матеріалів справи позивачем не долучався. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ «Діджи фінанс» не доведено наявність у товариства права вимоги до відповідача за спірним кредитним договором № 2001384595 від 05.11.2012.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 05.11.2012 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 2001384595.
Відповідно до п. 1.1 Договору, банк надає позичальнику споживчий кредит на наступних умовах: розмір, валюта та цільове використання кредиту 8000,00 грн., на придбання послуг у продавця 480,00 грн., строк кредиту 12 місяців з 05.11.2012 по 05.11.2013, розмір процентної ставки 22% річних. 
Разом з цим, 05.11.2012 року укладено Договір комплексного страхування позичальника №06/03/2001384595.
До договору надано Анкету-заяву на отримання кредиту. 
Додатком № 1 до кредитного договору № 2001384595 від 05.11.2012 визначено графік погашення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за кредитним договором. Графік підписано представником кредитора та особистим підписом ОСОБА_1 . 
Факт надання коштів за кредитним договором у сумі 8000,00 грн. на користь ОСОБА_1 підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 05.11.2012.
Документи, які складалися та підписувалися вказаними сторонами, у ході укладення вищевказаного Договору, датовані 05.11.2012.
15.03.2024 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Діджи фінанс» укладено договір факторингу №15/03/24, у відповідності до умов якого АТ «ОТП Банк» передало (відступило) ТОВ «Діджи фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Діджи фінанс» прийняло належні АТ «ОТП Банк» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №15/03/24 від 15.03.2024 року, ТОВ «Діджи фінанс» набуло права грошової вимоги до  ОСОБА_1 за договором № 2001384595 від 24.08.2013 у розмірі 62 380,21 грн.
Згідно з розрахунком заборгованості за вказаним договором ОСОБА_1 має непогашену заборгованість за кредитним договором № 2001384595 від 24.08.2013 в розмірі 62 380,21 грн., з яких: 39 617,60 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 22 762,61 грн. сума заборгованості за відсотками.
Отже, виходячи із досліджених судом доказів, встановлено, що Договір про споживче кредитування № 2001384595 з додатками, було укладено між ТОВ «ОТП Кредит» та ОСОБА_1 05.11.2012.
Позивач звертаючись до суду, посилається на набуття права вимоги за кредитним договором № 2001384595 від 24.08.2013 (як зазначено у позові: укладений між відповідачем та АТ «ОТП БАНК»), згідно Договору факторингу № 15/03/24 від 15.03.2024 та витягу з реєстру боржників до Договору факторингу.
Однак, кредитний договір № 2001384595 від 24.08.2013 укладений між відповідачем та АТ «ОТП БАНК», позивачем суду не надано.
Підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Отже, для підтвердження набуття права вимоги позивач має надати докази, які дають можливість ідентифікувати конкретне зобов`язання, право вимоги за яким перейшло до нового кредитора.
Так, із матеріалів справи убачається, що Договір про надання споживчого кредиту № 2001384595 укладений 05 листопада 2012 року між ТОВ «ОТП Кредит» та ОСОБА_1 . Водночас у позовній заяві, договорі факторингу № 15/03/24 від 15 березня 2024 року та витягу з Реєстру боржників до цього договору зазначено кредитний договір № 2001384595 від 24 серпня 2013 року, укладений між відповідачем та АТ «ОТП Банк». При цьому кредитний договір № 2001384595 від 24 серпня 2013 року до матеріалів справи позивачем не долучено.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ТОВ «Діджи фінанс» не довело наявність у нього права вимоги до ОСОБА_1 саме за кредитним договором № 2001384595 від 05 листопада 2012 року, який долучений до матеріалів справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недоведеність переходу до ТОВ «Діджи фінанс» права вимоги за кредитним договором № 2001384595 від 05 листопада 2012 року, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як правильно встановив суд першої інстанції, на підтвердження виникнення спірного зобов`язання позивачем надано Договір про надання споживчого кредиту № 2001384595 від 05 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ОТП Кредит» та ОСОБА_1 . Водночас на підтвердження переходу права вимоги за цим договором позивач посилається на Договір факторингу № 15/03/24 від 15 березня 2024 року та витяг з Реєстру боржників до нього, у якому зазначено кредитний договір № 2001384595 від 24 серпня 2013 року, первісним кредитором за яким зазначено АТ «ОТП Банк». Отже, наведені документи містять розбіжності не лише щодо дати кредитного договору, а й щодо особи первісного кредитора.
Посилання апелянта на те, що номер кредитного договору в обох документах є однаковим, не спростовує зазначених розбіжностей. Сам по собі збіг номера договору не є достатнім доказом того, що право вимоги, зазначене у Реєстрі боржників до договору факторингу, стосується саме кредитного договору від 05 листопада 2012 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Адже для встановлення тотожності конкретного зобов`язання мають значення не лише його номер, а й інші дані, які дають можливість однозначно ідентифікувати правовідносини, зокрема дата укладення договору та особа кредитодавця.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Вирішуючи клопотання ТОВ «Діджи фінанс» про прийняття до матеріалів справи та врахування під час апеляційного розгляду роз`яснення АТ «ОТП Банк» вих. № 68-3-23-23/8899-БТ від 04 червня 2026 року, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Таких обставин апеляційний суд не встановив, тому в цій справі відсутні підстави для долучення до справи нових доказів.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вони зводяться до неправильного тлумачення позивачами норм матеріального права та процесуального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Решта доводів були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» слід залишити без задоволення, а заочне рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2026 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 03 вересня 2026 року.

Головуючий:

Судді: