№ 317/4201/25 
№/п 2/317/105/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 червня 2026 року 

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді: - Ачкасова О.М.
при секретарі: - Фененко М.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі у спрощеному позовному провадженні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:
Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди в порядку регресу, а саме, суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 47 331,90 грн. та судового збору, посилаючись на те, що 21.12.2020 р. між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_2 було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/9070396. У відповідності до умов вказаного Полісу страхування ПрАТ «УПСК» взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.
30.04.2021 року приблизно о 09 год. 00 хв. в м. Запоріжжі по вул. І. Сікорського, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Volkswagen Passat»», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Nissan X-TRAIL», державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 », під керуванням ОСОБА_4 . 
 
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам «Volkswagen Passat»», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 » та «Nissan X-TRAIL», державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 » було завдано механічних пошкоджень, а власнику вказаного автомобіля – матеріального збитку.
 
Відповідно до Постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.05.2021 року по справі №336/3597/21, вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення Відповідачем Правил дорожнього руху України, чим останній скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.
 
Позивач, визнавши подію страховим випадком за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/9070396, здійснив виплату страхового відшкодування потерпілим. Посилаючись на те, що відповідач керував автомобілем без належних правових підстав щодо використання пільгового тарифу (50%), позивач у позові, обґрунтовуючи підстави позову, прямо посилається на норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 21.05.2024 року № 3720-IX (зокрема на ч. 2 ст. 36, ст. 37 та п. 1 ч. 1 ст. 13 цього Закону в редакції № 3720-IX). Також позивач зазначив, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки його перебіг автоматично зупинився на період дії воєнного стану в Україні, тому позивач був вимушений звернутися до суду з позовом.
 
Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити, крім того, надав суду заперечення, у яких просив суд відмовити у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності, просив розглянути справу за відсутності представника позивача.
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, натомість проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову та розглянути справу за їхньої відсутності. Раніше подавали відзив на позовну заяву, додаткові пояснення, а також окрему заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Позиція обґрунтована тим, що, позивачем пропущено загальний трирічний строк позовної давності, оскільки ДТП та виплата коштів відбулися у 2021 році, а позов подано лише наприкінці 2025 року. При цьому позивач є великою фінансовою установою, яка мала постійний доступ до правосуддя, зокрема через систему «Електронний суд», і не надала жодних доказів об`єктивної неможливості подання позову вчасно. Представник відповідача зазначила, що вимоги є безпідставними по суті, оскільки редакція ст. 38 Закону України «Про ОСЦПВ», чинна на момент виникнення правовідносин (ДТП 30.04.2021 рік), містила вичерпний перелік підстав для регресу, і зазначена позивачем підстава (порушення умов пільгового договору) у ній була відсутня, а розширене тлумачення регресних норм є недопустимим згідно з практикою Верховного Суду. Крім того, відсутні належні та допустимі докази та невизначеність позивача у застосуванні норм права та підстав позову.
Після надання відповідачем відзиву, позивач подав додаткові пояснення, у яких зазначив, що правовідносини щодо укладення полісу виникли у 2020 році, а ДТП відбулась у 2021 році, а тому слід застосовувати норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-IV. Проте, посилаючись на Закон № 1961-IV, Позивач почав цитувати норми щодо стягнення 50% виплаченого відшкодування (ч. 1 ст. 38-1 та ч. 2 ст. 13 Закону № 1961-IV). Разом з тим, у тексті цих же пояснень Позивач знову повернувся до посилань на п. 1 ч. 1 ст. 13 та ч. 2 ст. 26 нової редакції Закону № 3720-IX, а наприкінці пояснень взагалі вказав, що має право на стягнення коштів або в повному обсязі як регрес на підставі ст. 38 Закону № 1961-IV, або на підставі ст. 1191 ЦК України, або на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті кошти.
Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін у справі, у спрощеному позовному провадженні на підставі наявних у справі доказів.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі докази у сукупності, суд вважає, що позов є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно Полісу №АР/9070396, 21.12.2020 р. між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_2 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/9070396. У відповідності до умов вказаного Полісу страхування ПрАТ «УПСК» взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.
Як вбачається з матеріалів справи, 30.04.2021 року приблизно о 09 год. 00 хв. в м. Запоріжжі по вул. І. Сікорського, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Nissan», державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 », під керуванням ОСОБА_4 .
 
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам «Volkswagen Passat», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 » та «Nissan», державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 » було завдано механічних пошкоджень, а власнику вказаного автомобіля – матеріального збитку.
 
Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.05.2021 року по справі №336/3597/21, ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, згідно ст.124 КУпАП.
 
Згідно заяви про страхове відшкодування від 06.05.2021 р., реєстровий номер №273/21, власником транспортного засобу «Volkswagen Passat», д.н. НОМЕР_4 , ОСОБА_5 до ПрАТ «УПСК» була подана заява про страхове відшкодування 
07.05.2021 р. було складено протокол огляду транспортного засобу «Volkswagen Passat», д.н. НОМЕР_4 , була складена ремонтна калькуляція №9070396_N від 14.05.2021, згідно якої, страхове відшкодування складає 67812,42 грн. 
Згідно платіжного доручення №15985 від 01.07.2021 р., власнику транспортного засобу «Volkswagen Passat», д.н. НОМЕР_4 , ОСОБА_5 було виплачено страхове відшкодування у сумі 60000,00 грн.
Згідно заяви про страхове відшкодування «Nissan X-TRAIL», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_6 до ПрАТ «УПСК» була подана заява про страхове відшкодування (ФОП ОСОБА_7 ).
 
07.05.2021 р. було складено протокол огляду транспортного засобу «Nissan X-TRAIL», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , була складена ремонтна калькуляція №9070396_SG від 11.06.2021, згідно якої, страхове відшкодування складає 60474,64 грн., що також підтверджується страховим актом №016/037/011151/21/1 (аварійний сертифікат) та згідно якого розрахункова сума страхового відшкодування складає 34663,81 грн. , наявність підстав для регресного позову 50% 
Згідно платіжного доручення №16839 від 27.07.2021 р., ФОП ОСОБА_8 було виплачено страхове відшкодування у сумі 34663,81 грн.
15.12.2021 р. за вих.№916/037/011097/2/1/С на адресу відповідача ОСОБА_1 була направлена вимога ПрАТ «УПСК» про відшкодування збитків в порядку регресу. 
Отже, на момент виникнення спірних правовідносин цивільно-правова відповідальність була застрахована у позивача, позивач визнав цей поліс чинним і на його підставі здійснив виплату відшкодування потерпілим.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Спеціальним законом, що регулює ці відносини, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Першочерговим юридичним питанням, яке з`ясовувалось судом для правильного вирішення спору, було розмежування та визначення редакції закону, якою належить керуватися при розгляді даної справи.
Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з усталеною практикою Конституційного Суду України, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. 
Оскільки договір страхування був укладений у 2020 році, а ДТП та виплата коштів відбулися у квітні-травні 2021 року, то до даних правовідносин застосуванню підлягають виключно норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-IV (в редакції, чинній на момент ДТП — 30.04.2021 року) ( надалі Закон № 1961-IV).
Будь-які посилання позивача у позовній заяві та додаткових поясненнях на норми нової редакції цього Закону від 21.05.2024 року № 3720-IX є безпідставними, юридично помилковими та свідчать про намагання застосувати закон, який не існував і не діяв на момент виникнення спірних правовідносин.
До Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» періодично вносилися точкові зміни різними законами.
Станом на дату ДТП - 30.04.2021 року стаття 38 Закону № 1961-IV містила вичерпний перелік підстав, коли страховик мав право заявити регрес до водія (керування у стані сп`яніння, відсутність посвідчення водія, втеча з місця ДТП, несвоєчасне повідомлення про ДТП тощо).
У 2024 році страхове законодавство України зазнало кардинальних реформ. 21 травня 2024 року Верховна Рада України прийняла абсолютно новий Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX ( надалі – Закон № 3720-IX), який був опублікований у червні 2024 року та офіційно набрав чинності з 1 січня 2025 року. Цим нормативно-правовим актом страхові компанії отримали оновлений перелік прав на зворотну вимогу, адаптований під європейські стандарти, який, проте, в силу ст. 58 Конституції України не може застосовуватися до подій, що сталися до моменту набрання ним чинності.
Аналізуючи обґрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку про їх виражену матеріально-процесуальну невизначеність, внутрішню суперечливість та повну невідповідність базовим принципам цивільного судочинства, з огляду на таке.
Позивач, звертаючись із вимогами про стягнення коштів у порядку регресу, не зміг чітко визначити правову підставу свого позову та правову редакцію Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
З одного боку, обставини ДТП мали місце 30.04.2021 року, що імперативно вимагає застосування норм матеріального права, чинних саме на момент виникнення правовідносин (принцип незворотності дії закону в часі, ст. 58 Конституції України). Стаття 38 Закону у редакції 2021 року містила вичерпний перелік підстав для регресу, серед яких підстава, яка інкримінується Відповідачу (керування за «пільговим» полісом особи, яка не має пільг), була відсутня. З іншого боку, Позивач намагається посилатися на норми та статті 38-1.1 Закону.
Аналіз позовної заяви та додаткових пояснень Позивача свідчить про те, що Позивач чітко не може визначитися з правовою підставою для задоволення позову, оскільки одночасно зазначає про відшкодування за рахунок ОСОБА_1 , суми виплаченого відшкодування потерпілій особі у порядку регресу або як повний регрес на підставі ст. 38 Закону № 1961-IV або як загальне відшкодування шкоди в порядку регресу за ст. 1191 ЦК України або як кондикційне зобов`язання (безпідставно набуті кошти) за ст. 1212 ЦК України або як 50% компенсації вартості виплати на підставі ст. 38-1 Закону № 1961-IV.
Позивач запропонував суду самостійно обрати між стягненням коштів у порядку регресу (ст. 38 Закону № 1961-IV), компенсацією 50% (ст. 38-1 Закону № 1961-IV), відшкодуванням шкоди (ст. 1191 ЦК України) або кондикцією (ст. 1212 ЦК України), що є різними способами захисту з різними правовими підставами. Така позиція Позивача свідчить про відсутність чітко визначеного предмета позову.
При цьому позивач не надав суду жодного первинного фінансового документа (копії квитанції, розрахункового касового ордера тощо), який би в розумінні ст. 76-80 ЦПК України беззаперечно підтверджував, що страхувальник ОСОБА_2 при укладенні договору фактично скористався пільгою та сплатив лише 50% вартості полісу. Позивачем надано лише копію самого полісу № АР/9070396, який є договором, а не документом про фінансовий розрахунок. А отже, в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведено фактичних обставин справи, що виключає будь-які законні підстави для застосування положень пункту 38-1.1 статті 38-1 Закону України № 1961-IV та перекладення майнової відповідальності на Відповідача.
Крім того, позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження наявності вичерпних підстав, передбачених статтею 38 Закону України № 1961-IV, для звернення Позивача з регресним позовом до Відповідача, до яких керування транспортним засобом особою, яка не є пільговиком в розумінні пункту 13.2 статті 13 Закону України № 1961-IV не входить. Розширене ж тлумачення цієї норми права є недопустимим.
Відповідно до змісту позовної заяви та додаткових письмових пояснень позивача, ПрАТ «УПСК» фактично пропонує суду самостійно обрати, яку саме редакцію Закону та норми статей застосувати до спірних правовідносин, що прямо суперечить принципу диспозитивності.
Відповідно до пунктів 4 та 5 частини третьої статті 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, та чітке правове обґрунтування (зазначення норм права, які підлягають застосуванню).
Цивільне судочинство відповідно до ст. 13 ЦПК України здійснюється на засадах диспозитивності, тому суд розглядає справи виключно в межах чітко сформульованих позивачем вимог і не може виконувати функцію його правового консультанта.
Суд також зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України Позивач має право змінити підставу або предмет позову до закінчення підготовчого засідання шляхом подання письмової заяви. Позивач у позовній заяві визначив як підставу позову Закон № 3720-IX. Надалі в поясненнях він фактично намагався змінити правові підстави, посилаючись на Закон № 1961-IV, проте відповідної процесуальної заяви не заявив.
Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Суд не може діяти в умовах правової невизначеності Позивача, який змінює правові підстави позову в межах одного процесу без дотримання процесуальної форми та не може перебирати на себе функції сторони процесу та самостійно обирати норми права чи редакцію Закону.
Суд наголошує, що принцип jura novit curia («суд знає закони»), який передбачає право суду самостійно здійснювати юридичну кваліфікацію спірних правовідносин та застосовувати належні нормативні приписи, не є абсолютним та має визначені межі застосування, встановлені як процесуальним законом, так і практикою Верховного Суду.
Суд критично оцінює посилання позивача на принцип jura novit curia та практику Верховного Суду, оскільки вважає їх помилковими та такими, що не підлягають застосуванню до обставин цієї справи з огляду на таке.
По-перше, самостійна юридична кваліфікація судом правовідносин не є тотожною зміні підстав або предмета позову. Суд не може виходити за межі позовних вимог, визначених Позивачем. У справі, що розглядається, Позивач у позовній заяві та подальших поясненнях не визначився з правовою підставою заявлених вимог, водночас посилаючись на різні редакції Закону (як на Закон № 3720-IX, так і на Закон № 1961-IV) та різні способи захисту (регрес за ст. 38, компенсація за ст. 38-1, відшкодування за ст. 1191 ЦК України або кондикція за ст. 1212 ЦК України). Вказані дії Позивача свідчать про відсутність чітко визначених підстав позову в розумінні ст. 175 ЦПК України. Застосування принципу jura novit curia не може нівелювати обов`язок Позивача визначити обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, оскільки саме на них суд має здійснювати правову кваліфікацію.
По-друге, застосування принципу jura novit curia обмежується правилом, згідно з яким суд має враховувати висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права. Верховний Суд неодноразово наголошував на неприпустимості розширеного тлумачення підстав для регресу, передбачених статтею 38 Закону № 1961-IV, оскільки цей перелік є вичерпним. Як встановлено судом, підстава, яку фактично зазначає позивач (керування транспортним засобом особою, яка не належить до пільгової категорії), у вказаному вичерпному переліку відсутня, а отже, суд не може самостійно розширити цей перелік, навіть керуючись принципом jura novit curia, оскільки це суперечитиме сталій практиці Верховного Суду.
По-третє, застосування судом норм права, на які позивач не посилався, не може розцінюватися як вихід за межі позовних вимог лише за умови, що фактичні обставини, які є підставою позову, залишаються незмінними. У даній справі Позивач не лише посилався на різні норми матеріального права, але й фактично змінював обґрунтування своїх вимог (починаючи з посилань на новий Закон № 3720-IX і закінчуючи пропозицією суду самостійно обрати між регресом, відшкодуванням шкоди та кондикцією). Такі дії Позивача, які не були оформлені як зміна підстав позову в порядку ст. 49 ЦПК України, позбавляють суд можливості застосувати принцип jura novit curia, оскільки за відсутності визначених Позивачем фактичних підстав та обраного способу захисту суд змушений діяти в умовах правової невизначеності, що є неприпустимим. Отже суд не може самостійно, в порядку jura novit curia, обирати за Позивача спосіб захисту, який той не визначив.
По-четверте, імперативний характер принципу jura novit curia не звільняє сторону від обов`язку доказування відповідно до ст. 81 ЦПК України. Суд може самостійно обирати норму права, але не може самостійно встановлювати фактичні обставини, які не були доведені належними та допустимими доказами. Позивач не надав жодного первинного фінансового документа на підтвердження того, що страхувальник при укладенні договору фактично скористався пільгою та сплатив лише 50% вартості полісу, що є необхідною умовою для застосування ст. 38-1 Закону № 1961-IV.
Відповідно до висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23 викладеному у правовій позиції, застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним. Принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
За таких обставин, з огляду на невизначеність Позивачем підстав позову, відсутність належних доказів на підтвердження заявлених вимог та суперечливість правової позиції, суд позбавлений можливості застосувати принцип jura novit curia для обрання належної норми права, оскільки таке застосування виходило б за межі позовних вимог та суперечило б засадам диспозитивності і змагальності цивільного процесу, а також порушувало б право Відповідача на справедливий суд, зокрема через неможливість ефективно захищатися в умовах правової невизначеності, створеної самим позивачем.
В свою чергу позивач не виконав імперативні вимоги ст. 175 ЦПК України, не визначив чіткої та належної норми матеріального права, чинної на 2021 рік, не довів наявності вичерпних підстав для регресу за ст. 38 Закону № 1961-IV, а також не надав фінансових доказів реального застосування пільгового тарифу, перекладаючи обов`язки доказування на Відповідача та суд, тому позовні вимоги у зв`язку з їх процесуальною невизначеністю, суперечливістю та цілковитою недоведеністю задоволенню не підлягають.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Оскільки у задоволені позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтею 58 Конституції України, статтями 13, 38, 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, статтями 1191, 1212 Цивільного кодексу України, статтями 3, 12, 13, 49, 76-81, 141, 142, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України суд —

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди в порядку регресу, - відмовити у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення – 30.06.2026 року.

Суддя: О.М. Ачкасов