ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2026 р.  м. Київ Справа № 911/1826/26 

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хороша ціна" ( м. Київ) 
до Фізичної особи-підприємця Тубарова Андрія Миколайовича (Київська обл., Васильківський р-н, с. Безп`ятне) 
про стягнення 719 583,13 грн,

Суддя Іванов А.В.
Секретар судового засідання Стадник А.Ю.
Представники сторін: не викликались.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Хороша ціна" звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою Фізичної особи-підприємця Тубарова Андрія Миколайовича про стягнення 719 583,13 грн. збитків, завданих не оформленням та не реєстрацією в ЄРПН податкових накладних на операцію з поставки товарів по Договору купівлі-продажу №25 від 16.01.2026, що призвело до втрати позивачем права на податковий кредит.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.06.2026 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк і спосіб усунення виявлених недоліків.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.07.2026 відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, встановлено сторонам процесуальні строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень, заяв і клопотань.
07.08.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому серед іншого, викладено клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та поновлення процесуальний строк для подання відзиву. 
Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.08.2026 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, поновлено пропущений строк для подання відзиву та поновлено процесуальний строк для подання відзиву. 
24.08.2026 від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів із клопотанням про визнання поважними причин неподання доказів у встановлений строк. 
Згідно зі ст. 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Згідно зі ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, в якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, – судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено "право на справедливий суд" та право позивача бути почутим. Про обов`язок суду забезпечити особі, яка звернулася за судовим захистом, право "бути почутою" шляхом належної оцінки судом доводів та аргументів такої особи, викладених в її заяві (скарзі), з метою реалізації основних принципів правосуддя, зокрема принципу змагальності, неодноразово і послідовно зазначала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22.11.2023 у справі № 2610/7240/2012, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 06.11.2018 у справі № 1326/1314/2012.
Європейський суд з прав людини констатував, що завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (Ван де Гурк проти Нідерландів). Більш того, у визначення справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (Станкевич проти Польщі). Завданням Суду відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є визначення справедливості провадження загалом, враховуючи порядок прийняття доказів (Ельсгольц проти Німеччини). Таким чином, Суд має визначити чи були докази представлені таким чином, що не суперечить гарантії справедливого судового слухання (Блюхер проти Чеської Республіки).
Розглянувши вказане клопотання відповідача, з метою забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, суд вважає за доцільне поновити відповідачу пропущений процесуальний строк для подання доказів та долучає подані 24.08.2026 докази до матеріалів справи.
31.08.2026 від відповідача надійшло клопотання про стягнення судових витрат. 
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд – 

ВСТАНОВИВ:

16.01.2026 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хороша ціна" (Покупець, позивач) та Фізичної особою-підприємцем Тубаровим Андрієм Миколайовичем (Продавець, відповідач) було укладено Договір купівлі-продажу № 25 (далі – Договір), за умовами п. 1.1. якого Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором передати у власність Покупцю свинину охолоджену (далі – Товар), а покупець зобов`язаний прийняти та сплатити кошти за придбаний товар, згідно з умов даного Договору. 
Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Договору, ціна товару за кожну партію визначається сторонами у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього Договору. Загальна вартість даного Договору становить загальну вартість Товару, придбаного згідно видаткових. 
Відповідно до п. 12.1 Договору, останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2026, але в будь-якому випадку до моменту його остаточного виконання. 
За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, – відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. 
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Звертаючись до суду, позивач зазначає, що відповідачем не були зареєстровані податкові накладні за договором, що призвело до безповоротної втрати права позивача на включення суми ПДВ до податкового кредиту, у зв`язку з чим відповідачем нанесені йому збитки у розмірі 719 583,13 грн.
Відповідно до п. 8.2 Договору, у разі якщо ненадання (несвоєчасне надання) повного комплекту документів щодо купівлі товарів, які мають відповідати вимогам чинного законодавства, призвело до втрати Покупцем права на податковий кредит, Продавець зобов`язаний відшкодувати такі втрати на підставі Претензії про відшкодування збитків, направленої Покупцем на адресу Продавця. 
Згідно з ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Суд звертає увагу на те, що п. 8.2 Договору не містить визначення повного комплекту документів щодо купівлі товарів та строків його надання.
У той же час, податкова накладна – форма податкової звітності про проведення господарської операції, а п. 8.2 Договору не встановлює відповідальності за порушення вимог податкового законодавства. 
Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення збитків з відповідача у сумі 719 583,13 грн по накладних: № 34 від 25.01.2026, № 32 від 14.01.2026, № 25 від 17.01.2026, № 20 від 16.01.2026, № 25 від 09.02.2026, № 19 від 01.02.2026, № 49 від 27.02.2026, № 48 від 26.02.2026, № 46 від 24.02.2026, № 30 від 16.02.2026, № 50 від 28.02.2026, № 40 від 23.02.2026, № 39 від 21.02.2026, № 35 від 19.02.2026, № 34 від 18.02.2026, № 32 від 17.02.2026, № 39 від 30.03.2026, № 36 від 24.03.2026, № 35 від 21.03.2026, № 33 від 20.03.2026, № 32 від 19.03.2026, № 29 від 18.03.2026, № 28 від 17.03.2026, № 27 від 16.03.2026, № 21 від 10.04.2026, № 14 від 03.04.2026, № 35 від 29.04.2026, № 30 від 24.04.2026, № 28 від 21.04.2026, № 25 від 16.04.2026.
Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). . Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 198-6 Податкового кодексу України, податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.
У разі зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу перебіг строків, зазначених у цьому пункті, переривається на період зупинення реєстрації таких податкових накладних / розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Позивач у позові зазначає, що відповідач порушив строки реєстрації податкових накладних, на підтвердження чого надав відомості зупинених податкових накладних (з ПДВ) (а.с. 76), за яким не зміг отримати суму податкового кредиту. 
З цього вбачається, що відповідач подав ці зазначені накладні, проте реєстрація по них була зупинена. 
З наданих відповідачем до відзиву доказів, вбачається про прийняття податковою рішень про реєстрацію податкових накладних № 19 від 01.02.2026, № 40 від 23.02.2026, № 39 від 21.02.2026, № 25 від 09.02.2026, № 35 від 19.02.2026, № 21 від 10.04.2026, № 14 від 03.04.2026, № 28 від 21.04.2026, № 25 від 16.04.2026, № 27 від 16.03.2026, № 28 від 17.03.2026, № 29 від 18.03.2026, № 35 від 29.04.2026, № 32 від 19.03.2026, № 33 від 20.03.2026, № 35 від 21.03.2026, № 36 від 24.03.2026, № 50 від 28.02.2026, № 48 від 26.02.2026, № 49 від 27.02.2026, № 34 від 18.02.2026, № 32 від 17.02.2026, № 30 від 16.02.2026, № 46 від 24.02.2026, № 34 від 25.01.2026, № 25 від 17.01.2026, № 20 від 16.01.2026, № 30 від 24.04.2026. 
Таким чином, відповідно до ст. 198-6 Податкового кодексу України, подання цієї заяви є передчасним, тому що не містить складу цивільного правопорушення. 
Відповідно до наведених положень чинного законодавства для застосування такої міри відповідальності, як стягнення майнової шкоди, необхідною є наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: неправомірні дії або бездіяльність особи; завдання шкоди та її розмір; безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою; вина завдавача шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
У той же час саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. 
Як встановлено статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. ст. 76, 77 ГПК України).
Оскільки відповідачем податкові накладні зареєстровані, доказів протиправності дій, які призвели до зупинення реєстрації податкових накладних немає. 
Із наданих накладних вбачається, що всі датовані 2026 роком, і у позивача є 365 днів для включення цих сум у податковий кредит.
Враховуючи вищевикладене, дослідивши зібрані в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд встановив відсутність у даному випадку усіх елементів складу цивільного правопорушення, які необхідні для задоволення вимоги про стягнення з відповідача збитків.
За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Положеннями ст. 86 ГПК України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.10. у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. 
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача в повному обсязі.
Відповідач просить суд стягнути з позивача 35 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст. 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Статтею 30 цього Закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано до матеріалів справи: Договір про надання правничої допомоги від 27.07.2026 укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Шевченко Т.М.; Додаткову угоду № 2 від 31.07.2026 до вказаного Договору, відповідно до п. 4.2 якої "розмір винагороди за надані Виконавцем послуги за основним Договором становить сума в розмірі 20 000,00 грн. Вказана сума включає в себе надання Виконавцем послуг за договором в рамках справи № 911/1826/26, а саме супроводження справи у Господарському суді Київської області" та Додаткову угоду № 1 до Договору від 27.07.2026, відповідно до змісту якої зазначено, що сума у розмірі 15 000,00 грн включає в себе послуги в рамках справи № 911/1731/26 у Північному апеляційному господарському суді.
Судом встановлено, що з наданих матеріалів неможливо встановити, чи пов`язані всі понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 35 000,00 грн саме з розглядом даної справи №911/1826/26.
Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.09. в справі "Гімайдуліна й інші проти України" (пункти 34-36), від 23.01.14. в справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.15. в справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правову допомогу адвоката в розмірі 35 000,00 грн, враховуючи фактичні обставини даної справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціну позову, значення справи для сторони, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог відповідача щодо покладення на позивача 20 000,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу. Такий розмір витрат відповідача на правову допомогу суд вважає обґрунтованим, співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом фактично наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), предметом позову та значенням справи для сторони.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. В задоволенні позову відмовити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хороша ціна" (01135, м. Київ, вул. Павлівська, буд. 29, оф. 14; ідентифікаційний код 45845355) на користь Фізичної особи-підприємця Тубарова Андрія Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правову допомогу адвоката.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя А.В. Іванов