ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" серпня 2026 р. Справа№ 911/24/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Бестаченко О.Л.
суддів: Шаратова Ю.А. 
Скрипки І.М. 

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс»
на рішення Господарського суду Київської області
від 07.04.2026
у справі № 911/24/26

за позовом заступника керівника Броварської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: 1) Державної екологічної інспекції Столичного округу;
2) Згурівської селищної ради
до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»
про стягнення 210 181,32 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Заступник керівника Броварської окружної прокуратури (далі - прокурор) 12.01.2026 звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою № 52-9099вих-25 від 25.12.2025 в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу та Згурівської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України»), у якій просив стягнути з відповідача на користь держави в особі Згурівської селищної ради шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті незаконної порубки лісу, у розмірі 210 181,32 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач як постійний лісокористувач не забезпечив належної охорони та збереження лісового фонду, внаслідок чого на території, що перебувала у його користуванні, у кварталі 81 виділі 8 Березанського лісництва, на території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Згурівський парк», допущено незаконну порубку двох вітровальних дерев породи акація.
Прокурор зазначав, що обов`язок із забезпечення охорони та захисту відповідних лісових насаджень покладений на постійного лісокористувача, а незабезпечення ним збереження лісу від незаконних рубок є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду Київської області від 07.04.2026 у справі № 911/24/26 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь держави в особі Згурівської селищної ради на спеціальний рахунок 210 181,32 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу незаконною порубкою дерев, а також на користь Київської обласної прокуратури 3 152,72 грн судового збору.
Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив із того, що статтями 19, 63, 64, 86 Лісового кодексу України організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.
Суд також урахував, що акт, складений посадовими особами органу лісового господарства, є належним доказом на підтвердження факту вчинення порушення лісового законодавства.
Пославшись, зокрема, на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 09.12.2019 №906/133/18, від 09.08.2018 №1909/976/17, постановах Верховного Суду від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, від 19.09.2018 у справі №925/382/17, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16 та від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17, місцевий господарський суд виходив із того, що цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення достатніх дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.
Суд дійшов висновку, що усвідомлюючи свої дії, відповідач неправомірно не здійснив належних заходів для збереження лісонасаджень на земельній ділянці, постійним користувачем якої він є. Нездійснення заходів у збереженні більше дерев, свідчить про порушення посадовими особами відповідача покладених на них обов`язків з охорони Парку-пам`ятки загальнодержавного значення та лісових насаджень на його території, що свідчить про наявність як вини відповідача, так і протиправної поведінки, причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана, які спричинили збитки.
Крім того, суд визнав доведеними підстави для представництва прокурором інтересів держави та належність Державної екологічної інспекції Столичного округу як позивача, встановивши, що Інспекція та Згурівська селищна рада були повідомлені прокурором про порушення і намір звернутися до суду, однак самостійно позову про стягнення спірної шкоди не пред`явили.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 у справі № 911/24/26 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Апеляційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та невідповідністю висновків суду встановленим обставинам.
Скаржник стверджує, що судом першої інстанції та позивачем не вказано жодної дії, якої відповідач не вчинив, а мав би вчинити, щоб запобігти незаконній порубці лісу, також не вказав перелік дій (заходів), спрямованих на охорону лісових ресурсів, недотримання яких відповідачем безпосередньо призвело до незаконної порубки лісових ресурсів. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. У даному випадку завдана шкода лісу жодним чином не є об`єктивним наслідком поведінки або бездіяльності відповідача.
Апелянт вважає, що фактично прокурором сформовано свою позицію на невиконанні відповідачем «всіх можливих» заходів, що свідчить про абстрактність та неконкретність доводів, через що останні не можуть бути доведені або спростовані з боку відповідача.
Відповідач, встановивши факт незаконної рубки (при цьому, факту вчинення такого правопорушення саме відповідачем (його працівниками) не було доведено та зафіксовано в жодному документі), вчиняв дії з належного повідомлення про такий факт правоохоронні органи, шляхом звернення до них з метою виявлення винних осіб
Окремо скаржник посилається на дію воєнного стану та запровадження комендантської години, що, на його думку, обмежувало можливості посадових осіб державної лісової охорони здійснювати заходи щодо попередження та виявлення незаконних рубок.
Апелянт звертає увагу на помилковість висновків суду першої інстанції, що полягає у фактичному ототожненні двох докорінно різних за своєю правовою природою документів, що призвело до порушення норм процесуального права щодо належності та допустимості доказів. Акт огляду місця вчинення правопорушення, складений державною лісовою охороною, є виключно процесуальним документом первинної фіксації події незаконної рубки, який слугує підставою для порушення кримінального провадження та встановлення факту фізичного пошкодження лісу. Натомість матеріальна відповідальність лісокористувача за шкоду, заподіяну внаслідок порушення лісового законодавства, може виникати лише на підставі акта державного нагляду (контролю), оформленого за результатами перевірки у порядку, передбаченому Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Оскільки акт державного нагляду у матеріалах справи відсутній, суд першої інстанції не мав правових підстав замінювати його актом огляду місця вчинення правопорушення, адже останній не містить аналізу дотримання лісокористувачем правил ведення лісового господарства та не може бути джерелом встановлення вини суб`єкта господарювання. Таким чином, поклавши в основу рішення документ, що має іншу цільову спрямованість, суд допустив підміну понять та встановив обставини справи на підставі недопустимих доказів, що є безумовною підставою для скасування такого рішення
Крім того, відповідач заперечує належність Державної екологічної інспекції Столичного округу як позивача у справі, посилаючись на те, що Інспекцією не проводилася перевірка відповідача, не складалися акт перевірки чи протокол про адміністративне правопорушення та самостійно не здійснювався розрахунок шкоди.
Скаржник також вважає, що прокурором не доведено визначених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для представництва інтересів держави, оскільки саме по собі незвернення компетентних органів до суду, на думку апелянта, не свідчить про неналежне здійснення ними захисту інтересів держави.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2026 апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Бестаченко О.Л., суддів: Скрипки І.М., Шаратова Ю.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків шляхом подання доказів сплати судового збору у розмірі 3 783,26 грн.
15.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжну інструкцію № 9291 від 13.05.2026 на підтвердження сплати судового збору.
Ухвалою від 19.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 у справі № 911/24/26; постановлено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
27.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/24/26.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
05.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від Броварської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому прокурор заперечує проти її задоволення та просить рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 у справі № 911/24/26 залишити без змін.
Прокурор зазначає, що статтями 19, 64, 86 Лісового кодексу України встановлено, що постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу. Забезпечення охорони і захисту лісів, серед інших, покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Таким чином, обов`язки з охорони, у т.ч. від незаконних рубок дерев, на території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва «Згурівський парк» станом на 10.10.2023 покладалося на уповноважених працівників Філії «Бориспільське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» які, відповідно до наявного у них обсягу повноважень та обов`язків мали забезпечити належну охорону вказаного об`єкта природно-заповідного фонду від незаконної порубки дерев.
У порушення зазначених нормативних приписів відповідач не забезпечив охорону і збереження лісу від незаконної рубки.
Вина та протиправна поведінка Філії «Бориспільське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» полягає у тому, що філією не дотримано вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень від самовільної порубки на підпорядкованій йому території, не забезпечено збереження не призначених для порубки дерев, не здійснено комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, не дотримано вимог законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.
При цьому, вжиття посадовими особами відповідача дій щодо повідомлення правоохоронних органів про виявлення незаконної порубки також не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини відповідача. Відповідач повідомив правоохоронні органи вже про факт здійсненої незаконної рубки дерев невстановленими особами. Кримінальне провадження за даним фактом не спростовує незабезпечення належної охорони лісових насаджень відповідачем, внаслідок чого скоєно незаконну порубку та, відповідно, завдано шкоду. Таким чином, дії щодо фіксування правопорушення, вчиненого у невстановлені дату та час, жодним чином не спростовують вини відповідача і не свідчать про вжиття усіх заходів щодо належного забезпечення охорони лісу. Протиправна поведінка відповідача, яка полягала у невиконанні обов`язку щодо охорони і збереження лісового фонду, призвела до незаконної рубки дерев, чим спричинено шкоду навколишньому природному середовищу.
Також прокурор заперечує проти посилань апелянта на воєнний стан та комендантську годину, зазначаючи, що відповідні обмеження самі по собі не доводять об`єктивної неможливості виконання відповідачем покладених на нього обов`язків з охорони лісів; крім того, обмеження відвідування лісів населенням не поширювалося на транспортні засоби, що використовуються постійними лісокористувачами.
Щодо повноважень Державної екологічної інспекції Столичного округу та представництва інтересів держави прокурор зазначає, що Інспекція має законодавчо визначену компетенцію у сфері державного нагляду за охороною лісів і природно-заповідним фондом, а відсутність проведеної нею перевірки не усуває такої компетенції; відповідні органи були повідомлені про порушення та самостійно до суду не звернулися.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені судом апеляційної інстанції
Постановою колегії Держкомітету Ради Міністрів УРСР по охороні природи від 26.07.1972 оголошено парк-пам`ятку садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Згурівський парк».
Згідно з п. 1.2 Положення про парк-пам`ятку садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Згурівський парк», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 21.09.2022 № 388 (далі - Положення), Парк-пам`ятка входить до складу природно-заповідного фонду України і охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання.
Пунктом 1.3 Положення передбачено, що відповідно до постанови Державного комітету Української РСР по екології і раціональному природокористуванню від 30.08.1990 № 18 «Про затвердження переліку державних парків-пам`яток садово-паркового мистецтва республіканського значення» площа Парку-пам`ятки становить 309 га. Парк-пам`ятка розташований у смт Згурівка Броварського району Київської області на землях державної власності, у межах кварталів 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 84, 85, 86 (входять усі виділи) Березанського лісництва Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» (далі - Землекористувач).
Парк-пам`ятку оголошено з метою охорони і використання в естетичних, виховних, наукових, природоохоронних та оздоровчих цілях різновидності деревних і чагарникових порід, особливо хвойних екзотів. Основними завданнями Парку-пам`ятки є: охорона та збереження у природному стані різновидності деревних і чагарникових порід, особливо хвойних екзотів; забезпечення збереження та використання Парку-пам`ятки в естетичних, виховних, наукових, природоохоронних та оздоровчих цілях; підтримка загального екологічного балансу в регіоні; поширення екологічних знань серед населення (пп. 2.1, 2.2 Положення).
Пунктом 3.1 Положення встановлено, що відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на території Парку-пам`ятки забороняється будь-яка діяльність, що загрожує його збереженню, суперечить меті і завданням Парку-пам`ятки, передбаченим цим Положенням, зокрема види робіт, що можуть призвести до порушення природних зв`язків та ходу природних процесів, втрати наукової, природоохоронної та естетичної цінності Парку-пам`ятки.
На території Парку-пам`ятки дозволяється у встановленому порядку, зокрема, здійснення догляду за насадженнями, включаючи санітарні рубки, рубки реконструкції та догляду з підсадкою дерев і чагарників ідентичного видового складу замість загиблих (п. 3.2 Положення).
Відповідно до Охоронного зобов`язання від 01.11.2022 №42/05.-08 виданого Департаментом екології та природних ресурсів КОДА, ДП «Бориспільське лісове господарство» передано під охорону та дотримання встановленого режиму парк-пам`ятку садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Згурівський парк» загальною площею 309,00 га у межах смт. Згурівка Броварського району Київської області на землях державної власності, в межах кварталів 76,77,78,79,80,81,82,83,84,85,86 (входять всі виділи) Березанського лісництва ДП «Бориспільське лісове господарство».
Як убачається з акта огляду місця вчинення порушення лісового законодавства від 18.10.2023, начальником відділу охорони та захисту лісу Ковальчуком О.Г. за участю провідного інженера з охорони та захисту лісу Бойка Д.Р. 10.10.2023 у кварталі 81 виділі 8 Березанського лісництва виявлено незаконну порубку двох вітровальних дерев породи акація з діаметрами пнів 39 і 58 см, чим завдано навколишньому природному середовищу шкоди у сумі 210 181,32 грн.
На підтвердження факту та розміру шкоди до матеріалів справи долучено акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства, планшет № 7 лісовпорядкування 2014 року станом на 2021 рік, розрахунок збитків, спричинених рубкою і пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту у кварталі 81 виділі 8 Березанського лісництва, та нумераційну відомість пнів щодо цього виділу площею 7,2 га.
Після виявлення незаконної порубки працівниками державної лісової охорони складено відповідні матеріали та направлено їх до правоохоронного органу для встановлення особи порушника.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що ДП «Бориспільське лісове господарство», за яким була закріплена відповідна територія, у подальшому реорганізовано у Філію «Бориспільське лісове господарство» ДП «Ліси України».
За матеріалами справи обов`язки щодо ведення лісового господарства та забезпечення охорони відповідних лісових насаджень здійснювалися через Філію «Бориспільське лісове господарство», а основними напрямами діяльності ДСГП «Ліси України» є, зокрема, ведення лісового господарства та забезпечення охорони лісів від незаконних рубок та іншого шкідливого впливу.
13.11.2025 Броварська окружна прокуратура направила Державній екологічній інспекції Столичного округу лист № 52/2-81968вих25, а Згурівській селищній раді - лист № 52/2-81978вих25, якими повідомила про встановлене порушення та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді.
У відповіді № 9/6/2-30/3672 Державна екологічна інспекція Столичного округу повідомила, що за відсутності проведеної нею перевірки та розрахунку збитків вважає себе позбавленою можливості самостійно пред`явити позов про їх стягнення, водночас не заперечила проти пред`явлення такого позову прокуратурою. Згурівська селищна рада повідомила, що заходів претензійно-позовного характеру не вживала, посилаючись на те, що відповідна територія не перебуває у її комунальній власності.
До звернення прокурора до суду Державна екологічна інспекція Столичного округу та Згурівська селищна рада самостійно позову про стягнення спірної шкоди не пред`явили.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції, ухвалюючи постанову, та оцінка аргументів учасників справи
Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Спір у цій справі виник у зв`язку із заподіянням шкоди навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки двох вітровальних дерев породи акація на території парку-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Згурівський парк», лісові насадження якого перебували у користуванні постійного лісокористувача.
Як установлено судом першої інстанції, парк-пам`ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Згурівський парк» розташований на землях державної власності в межах кварталів 76- 86 Березанського лісництва ДП «Бориспільське лісове господарство», яке у Положенні про цей об`єкт визначено землекористувачем. Київською обласною державною адміністрацією 01.11.2022 щодо Парку-пам`ятки видано охоронне зобов`язання.
Статтею 38 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забороняється будь-яка діяльність, що не пов`язана з виконанням покладених на них завдань і загрожує їх збереженню. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.
Пунктами 1- 3 ч. 2 ст. 19 Лісового кодексу України передбачено, що постійні лісокористувачі зобов`язані: 1) забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; 2) дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; 3) вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.
Статтею 63 та п. 5 ч. 1 ст. 64 Лісового кодексу України визначено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів; підприємства, установи, організації і громадяни при веденні лісового господарства зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Частинами 1, 2 ст. 86 Лісового кодексу України передбачено, що організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. Власники лісів і постійні лісокористувачі зобов`язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс протипожежних та інших заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів.
Отже, постійний лісокористувач та землекористувач території, у межах якої розташований парк-пам`ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Згурівський парк», був зобов`язаний забезпечувати охорону та збереження лісових насаджень, у тому числі вживати комплекс заходів, спрямованих на їх захист від незаконних рубок. У справі не заперечується, що відповідні обов`язки щодо спірної лісової ділянки здійснювалися через Філію «Бориспільське лісове господарство».
Порушення встановлених законодавством обов`язків щодо охорони та збереження лісів і територій природно-заповідного фонду є підставою для застосування відповідальності, визначеної природоохоронним законодавством.
Статтею 64 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що порушення законодавства України про природно-заповідний фонд тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільну або кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про природно-заповідний фонд несуть особи, винні, зокрема, у невжитті заходів щодо попередження і ліквідації екологічних наслідків аварій та іншого шкідливого впливу на території та об`єкти природно-заповідного фонду; порушенні вимог щодо використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду; псуванні, пошкодженні чи знищенні природних комплексів територій та об`єктів природно-заповідного фонду та зарезервованих для включення до його складу. Законодавством України може бути встановлена відповідальність і за інші порушення законодавства про природно-заповідний фонд.
Статтею 105 Лісового кодексу України встановлено, що порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Пунктами 1, 5 ч. 2 цієї статті передбачено, що відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у: 1) незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників; 5) порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.
За ст. 107 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Отже, лісове законодавство розмежовує відповідальність особи, яка безпосередньо здійснила незаконне вирубування дерев, та відповідальність лісокористувача за порушення покладених на нього вимог щодо ведення лісового господарства у сфері охорони та захисту лісів.
Тому обставина, що незаконну порубку безпосередньо здійснила невстановлена особа, сама по собі не виключає можливості покладення цивільно-правової відповідальності на постійного лісокористувача, якщо встановлено порушення ним покладених законом обов`язків щодо охорони та захисту лісу, яке перебуває у причинному зв`язку із заподіяною шкодою.
Частинами 1, 2 ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні, зокрема, у порушенні норм екологічної безпеки, перевищенні лімітів та порушенні інших вимог використання природних ресурсів, самовільному спеціальному використанні природних ресурсів, невжитті заходів щодо попередження та ліквідації екологічних наслідків аварій та іншого шкідливого впливу на навколишнє природне середовище. Законодавством України може бути встановлено відповідальність і за інші порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Частиною 4 ст. 68 цього Закону встановлено, що підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.
За приписами ч. 1 ст. 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації у повному обсязі.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що природоохоронне законодавство передбачає відповідальність не лише за безпосереднє незаконне знищення або пошкодження природних ресурсів, а й за інші порушення встановлених законом вимог щодо їх охорони та збереження.
За змістом ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
З аналізу наведених положень убачається, що для покладення на особу обов`язку з відшкодування шкоди необхідною є наявність у сукупності таких елементів цивільного правопорушення, як протиправна поведінка, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою і вина.
При цьому обов`язок доведення факту заподіяння шкоди та її розміру, протиправності поведінки відповідача і причинного зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою покладається на позивача. Водночас ч. 2 ст. 1166 ЦК України встановлює презумпцію вини заподіювача шкоди, а тому саме відповідач повинен довести відсутність своєї вини за умови доведеності інших елементів складу цивільного правопорушення.
У спірних правовідносинах протиправність поведінки постійного лісокористувача полягає не у безпосередньому здійсненні ним незаконної порубки, а у невиконанні або неналежному виконанні покладеного статтями 19, 63, 64, 86 Лісового кодексу України обов`язку щодо забезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок.
Положення наведених норм не зводять цей обов`язок до вчинення однієї окремої дії, а передбачають здійснення постійним лісокористувачем комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів. Тому довід скаржника про те, що прокурор повинен був визначити конкретну окрему дію, яку відповідач мав учинити, але не вчинив, не враховує змісту встановленого законом обов`язку постійного лісокористувача.
Водночас сам по собі факт незаконної порубки на території постійного лісокористувача не є безумовним доказом неналежного виконання ним обов`язків з охорони лісу та не означає автоматичного покладення на нього цивільно-правової відповідальності.
У цій справі суд оцінює у сукупності встановлений законом обсяг обов`язків постійного лісокористувача, перебування відповідних лісових насаджень у його користуванні, обставини вчинення незаконної порубки, характер і зміст вжитих заходів щодо охорони лісу, а також докази, надані сторонами на підтвердження належного чи неналежного виконання цих обов`язків.
Посилаючись на належне виконання покладених на нього обов`язків, відповідач зазначає, що незаконну порубку було виявлено його працівниками під час виконання службових обов`язків, складено акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства та направлено відповідні матеріали правоохоронному органу.
Як убачається з матеріалів справи, незаконну порубку двох вітровальних дерев породи акація у кварталі 81 виділі 8 Березанського лісництва виявлено 10.10.2023, акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства складено 18.10.2023, після чого відповідні матеріали направлено до правоохоронного органу для встановлення особи порушника.
Однак зазначені дії вчинено після того, як незаконна порубка вже відбулася, а тому вони підтверджують реагування працівників відповідача на виявлене порушення, проте самі по собі не доводять належного виконання покладеного на постійного лісокористувача комплексного обов`язку щодо збереження лісу від незаконних рубок. Посилання скаржника на виконання п. 2.5 Інструкції № 262 наведеного не спростовує, оскільки цей пункт регламентує оформлення матеріалів після виявлення порушення, коли особу порушника не встановлено, та направлення акта до правоохоронного органу, але не визначає і не вичерпує превентивних заходів з охорони лісів, передбачених статтями 19, 64, 86 Лісового кодексу України.
Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17, від 26.05.2022 у справі № 922/2317/21, а також з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 9901/93/19.
Отже, доводи апелянта про те, що відповідальність за заподіяну шкоду може бути покладена виключно на невстановлену особу, яка безпосередньо здійснила незаконну порубку, не враховують того, що безпосередній виконавець незаконної порубки та постійний лісокористувач можуть нести відповідальність перед державою з різних правових підстав.
Відповідальність постійного лісокористувача пов`язується не з безпосереднім фізичним знищенням ним лісових насаджень, а з неналежним виконанням покладеного законом обов`язку щодо їх охорони та збереження.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність причинного зв`язку між поведінкою постійного лісокористувача та заподіяною шкодою з тих підстав, що безпосередню незаконну порубку здійснено невстановленою особою.
Причинний зв`язок як обов`язковий елемент складу цивільного правопорушення передбачає, що заподіяна шкода має бути об`єктивним наслідком протиправної поведінки особи, до якої заявлено вимогу про її відшкодування.
У спірних правовідносинах прокурор не стверджує, що працівники відповідача безпосередньо здійснили незаконну порубку. Тому встановленню підлягає причинний зв`язок між неналежним виконанням постійним лісокористувачем покладеного на нього обов`язку щодо забезпечення охорони і захисту лісу та шкодою, заподіяною внаслідок незаконної порубки третьою особою.
Статтями 19, 64, 86 Лісового кодексу України на постійного лісокористувача покладено обов`язок щодо забезпечення охорони лісів саме від незаконних рубок, а отже, відповідний обов`язок за своїм призначенням спрямований на запобігання заподіянню лісу шкоди внаслідок протиправних дій третіх осіб.
За таких обставин вчинення незаконної порубки третьою особою саме по собі не перериває причинного зв`язку між неналежним виконанням постійним лісокористувачем обов`язку з охорони лісу та заподіяною шкодою, якщо встановлено, що порушення ним вимог щодо ведення лісового господарства у сфері охорони і захисту лісів створило умови, за яких стала можливою незаконна порубка та заподіяння відповідної шкоди.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, відповідно до якої визначальним для покладення відповідальності на постійного лісокористувача є встановлення порушення ним вимог щодо ведення лісового господарства, яке спричинило завдання державі шкоди внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами.
При цьому сам факт настання шкоди не звільняє суд від обов`язку встановити таке порушення та причинний зв`язок між ним і заподіяною шкодою.
Оцінюючи встановлені у справі обставини в сукупності, зокрема характер покладеного на лісокористувача охоронного обов`язку, факт незаконної порубки на відповідній лісовій ділянці та відсутність доказів щодо здійснення заходів з охорони лісу, колегія суддів дійшла висновку про наявність причинного зв`язку між неналежним виконанням постійним лісокористувачем покладеного на нього обов`язку щодо охорони лісу та заподіяною незаконною порубкою шкодою.
Посилання апелянта на запровадження воєнного стану та комендантської години також не спростовують висновків суду першої інстанції.
За приписами ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, посилаючись на відповідні обмеження як на обставини, що унеможливлювали виконання обов`язків з охорони лісу, відповідач мав довести, яким саме чином вони у конкретних обставинах справи перешкоджали здійсненню передбачених законодавством заходів охорони.
Натомість матеріали справи не містять доказів часу безпосереднього вчинення незаконної порубки. Встановлено лише те, що її було виявлено 10.10.2023.
За таких обставин загальне посилання на існування воєнного стану та комендантської години без доведення їх безпосереднього впливу на можливість виконання відповідачем обов`язків з охорони лісу не підтверджує відсутності його вини.
Щодо доказового значення акта огляду та відсутності перевірки Державної екологічної інспекції Столичного округу слід зазначити таке.
Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а за приписами ч. 1 ст. 74 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частинами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Отже, процесуальний закон не встановлює правила, за яким факт порушення природоохоронного законодавства у спірних правовідносинах може підтверджуватися виключно актом перевірки Державної екологічної інспекції.
У цій справі факт незаконної порубки та розмір завданої шкоди підтверджуються актом огляду місця вчинення порушення лісового законодавства, планшетом № 7 лісовпорядкування, нумераційною відомістю пнів, розрахунком збитків та іншими матеріалами справи. Відповідач при цьому не заперечує самого факту виявлення його працівниками незаконної порубки двох дерев та направлення відповідних матеріалів правоохоронному органу.
Посилання апелянта на те, що акт державної лісової охорони є лише документом первинної фіксації події, саме по собі не спростовує його доказового значення у сукупності з іншими доказами. Господарський процесуальний закон не встановлює, що факт незаконної порубки, її місце, предмет та розмір заподіяної шкоди у таких правовідносинах можуть бути доведені виключно актом перевірки Державної екологічної інспекції.
Тому відсутність проведеної Державною екологічною інспекцією Столичного округу перевірки та складеного за її результатами акта сама по собі не свідчить про недоведеність факту незаконної порубки чи завданої нею шкоди і не є самостійною підставою для звільнення постійного лісокористувача від відповідальності за наявності доведеного складу цивільного правопорушення.
Статтею 35 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Державному контролю підлягають використання і охорона земель, надр, поверхневих і підземних вод, атмосферного повітря, лісів та іншої рослинності, тваринного світу, морського середовища та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України, природних територій та об`єктів, що підлягають особливій охороні, стан навколишнього природного середовища.
Пунктом «а» ч. 1 ст. 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, віднесено організацію і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, про охорону, захист, використання та відтворення лісів та про природно-заповідний фонд. Пунктом «й» ч. 1 цієї статті передбачено вживати в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступати позивачем та відповідачем у судах.
Суд першої інстанції встановив, що Державна екологічна інспекція Столичного округу є міжрегіональним територіальним органом Державної екологічної інспекції України, повноваження якого поширюються на місто Київ та Київську область та який здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог природоохоронного законодавства.
Отже, апелянт помилково ототожнює законодавчо визначену компетенцію Державної екологічної інспекції Столичного округу з наявністю результатів конкретного заходу державного нагляду у спірних правовідносинах. Посилання Інспекції у відповіді № 9/6/2-30/3672 на відсутність власної перевірки та розрахунку як на обставини, що перешкоджають їй самостійно пред`явити цей позов, не змінює обсягу її компетенції, установленої законом.
Непроведення Інспекцією власної перевірки та нескладення нею акта можуть мати значення для оцінки конкретної доказової бази, однак не свідчать про відсутність у неї повноважень щодо державного контролю за охороною лісів і природно-заповідним фондом та судового захисту інтересів держави у відповідній сфері.
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави колегія суддів звертає увагу на таке.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частинами 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Колегія суддів враховує, що Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 окремі приписи абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визнано такими, що не відповідають Конституції України, водночас п. 3 резолютивної частини цього Рішення встановлено, що такі приписи втрачають чинність з 01.01.2027, а п. 4 визначено, що дія Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності цих приписів та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Отже, положення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підлягають застосуванню до процесуальних правовідносин у цій справі.
Як установив суд першої інстанції, 13.11.2025 Броварська окружна прокуратура направила Державній екологічній інспекції Столичного округу лист № 52/2-81968вих25, а Згурівській селищній раді лист № 52/2-81978вих25, якими повідомила про встановлене порушення та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді. У відповіді № 9/6/2-30/3672 Інспекція повідомила про неможливість самостійного пред`явлення позову за відсутності проведеної нею перевірки та розрахунку збитків, водночас не заперечила проти звернення прокурора. Згурівська селищна рада повідомила, що заходів претензійно-позовного характеру не вживала. До звернення прокурора до суду відповідні органи самостійно позову про стягнення спірної шкоди не пред`явили.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 виходила з того, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави у цій справі.
Доводи апеляційної скарги про необхідність проведення прокурором додаткової перевірки діяльності компетентних органів, установлення протиправності їх бездіяльності чи притягнення відповідних посадових осіб до юридичної відповідальності не ґрунтуються на положеннях ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та наведених правових висновках Великої Палати Верховного Суду.
Статтею 65 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що розміри шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про природно-заповідний фонд, визначаються на основі кадастрової еколого-економічної оцінки включених до його складу територій та об`єктів, що проводиться відповідно до цього Закону, та спеціальних такс, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Судом першої інстанції встановлено, що розмір шкоди, заподіяної незаконною порубкою двох вітровальних дерев породи акація з діаметрами пнів 39 і 58 см, визначено із застосуванням спеціальних такс, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 № 575, з урахуванням передбаченої індексації, та становить 210 181,32 грн.
Апеляційна скарга не містить обґрунтованих заперечень щодо виду дерев, діаметрів пнів, застосованих такс або арифметичної правильності проведеного розрахунку. За таких обставин підстав для переоцінки висновків суду першої інстанції щодо розміру заподіяної шкоди колегія суддів не встановила.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке відповідно до статті 277 ГПК України могло б бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, а також питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), у якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи.
Інші доводи апеляційної скарги були перевірені судом апеляційної інстанції, однак не спростовують наведених вище висновків суду, не впливають на правильність вирішення спору по суті та не потребують окремого детального мотивування.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 у справі № 911/24/26 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» задоволенню не підлягає.
Розподіл судових витрат
Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 у справі № 911/24/26 покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 276, 281- 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 у справі № 911/24/26 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 у справі № 911/24/26 залишити без змін.
3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали справи повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя О.Л. Бестаченко 

Судді Ю.А. Шаратов

І.М. Скрипка