Справа № 496/1077/25
Провадження № 2/496/682/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Буран В.М.,
за участю: секретаря – Рогачко О.С.,
Прокурора Біляївської окружної прокуратури – Іщук А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка Одеської області цивільну справу за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури - Ракович Максима Миколайовича в інтересах держави в особі Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Зезик В`ячеслав Андрійович про визнання недійсним договору дарування, відновлення становища, шляхом повернення права власності на 1/3 частину квартири та стягнення судового збору,-

У С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулась до суду із зазначеним позовом. 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що постановою Одеського апеляційного суду від 21.12.2023 р. у справі № 496/5400/20 частково задоволено позовні вимоги заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Південного офісу Держаудитслужби України до ОСОБА_1 , Нижньодністровського національного природного парку про визнання незаконним та скасування протоколу замовника, визнання недійсним договору купівлі-продажу, стягнення коштів.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 18.12.2018р., укладений між Нижньодністровським національним природним парком та ОСОБА_1 .
У порядку застосування двосторонньої реституції стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України бюджетні кошти у розмірі 4 400 000 грн. та зобов`язано Нижньодністровський національний природний парк передати ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Постановою заступника начальника Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13.06.2024р. відкрито виконавче провадження № 75291893 за виконавчий листом № 496/5400/20 виданим 21.02.2024р. Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 - 4 400 000 грн.
Постановою державного виконавця від 27.06.2024 р. накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 . 
Вивченням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що у власності ОСОБА_1 на перебувала 1/3 частка квартири загальною площею 39.6 м?, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
Однак, ОСОБА_1 відчужила 1/3 частку квартири відповідно до договору дарування від 06.02.2024р. у час, коли вже набрало законної сили судове рішення про стягнення з неї 4 400 тис. грн. на користь чоловіка ОСОБА_2 , який є співвласником вищевказаної квартири.
На підставі Договору дарування за ОСОБА_2 06.02.2024р. зареєстровано право власності на вказану частину квартири. (номер відомостей про речове право 53554210).
Вартість 1/3 частки квартири становить 227 172,60 грн.
Позивач зазначає, що є підстави вважати, що укладений договір дарування частини квартири має очевидні ознаки фіктивності, тобто укладений з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили, тому підлягає визнанню недійсним.
Фраудаторний правочин – це правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору. Це стосується справ, коли боржник хоче вчинити правочин, спрямований на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів.
Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам
ОСОБА_1 відчужила своє майно (1/3 частку квартири) за договором дарування від 06.02.2024 р. № 75 на користь свого чоловіка ОСОБА_2 вже після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з неї 4 400 000 тис. грн. (21.12.2023р.).
Водночас, приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. 
Дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь свого чоловіка після стягнення з нього грошових коштів судовим рішенням, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Таким чином, договір дарування від 06.02.2024р. № 75, посвідчений приватним нотаріусом Зезиком В.А., укладений між ОСОБА_1 (дарувальник, боржник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) є фраудаторним правочином, сторона якого (боржник), зловживаючи правом, діє недобросовісно, виключно з метою уникнення виконання боргового зобов`язання (судового рішення про стягнення, яке набрало законної сили) та завдання шкоди кредитору (Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України), що може бути визнано судом недійсним за позовом особи, право якої порушено.
Встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Належним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
У справі № 754/5841/17 (постанова від 10.02.2021) Верховний Суд зазначив, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку боржника і зумовив для нього настання таких негативних наслідків. 
Колегія суддів, вважає, що обраний позивачем спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності боржника) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.
06.03.2025 року на електронну адресу суду від представника Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України надійшло пояснення у справі, що постановою Одеського апеляційного суду від 21.12.2023р. у справі № 496/5400/20 частково задоволено позовні вимоги Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Південного офісу Держаудитслужби України до ОСОБА_1 , Нижньодністровського національного природного парку: - визнано недійсним договір купівлі-продажу від 18.12.2018р., укладений між Нижньодністровським національним природним парком та ОСОБА_1 ; - в порядку застосування двосторонньої реституції стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів бюджетні кошти в сумі 4400 000 грн; - зобов`язано Нижньодністровський національний природний парк (передати ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . 
Постановою Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13.06.2024 р. відкрито виконавче провадження № 75291893 за виконавчий листом № 496/5400/20 виданим 21.02.2024р. Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 4 400 000 тис. грн. 
Постановами державного виконавця від 13.06.2024р. та від 27.06.2024р. накладено арешт на кошти та майно ОСОБА_1 . 
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 02.10.1998р. № 2040 перебувала 1/3 частка квартири загальною площею 39,6 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2873162551100). 
Згідно з договором дарування від 06.02.2024р. № 75, посвідченого приватним нотаріусом Зезиком В.А. (тобто у час, коли вже набрало законної сили судове рішення про стягнення з неї 4 400 000 тис. грн.), ОСОБА_1 відчужила вказане нерухоме майно (1/3 частку квартири) на користь чоловіка ОСОБА_2 , який є співвласником вищевказаної квартири. 
На підставі договору дарування від 06.02.2024р. № 75 за ОСОБА_2 06.02.2024 р. зареєстровано право власності на вказану частину квартири (номер відомостей про речове право 53554210). 
Укладений договір дарування частини квартири має очевидні ознаки фіктивності, тобто укладений з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили, тому підлягає визнанню недійсним. 
Відповідно до частини першої статті 717 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам ОСОБА_1 відчужила своє майно (1/3 частку квартири) за договором дарування від 06.02.2024 р. № 75 на користь свого чоловіка ОСОБА_2 вже після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з неї 4 400 000 грн. 
Таким чином, договір дарування від 06.02.2024р. № 75, посвідчений приватним нотаріусом Зезиком В.А., укладений між ОСОБА_1 (дарувальник, боржник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) є фраудаторним правочином, сторона якого (боржник), зловживаючи правом, діє недобросовісно, виключно з метою уникнення виконання боргового зобов`язання (судового рішення про стягнення, яке набрало законної сили) та завдання шкоди кредитору (Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України), що може бути визнано судом недійсним за позовом особи, право якої порушено. Дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь свого чоловіка після стягнення з нього грошових коштів судовим рішенням, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника. У зв`язку з викладеним просить задовільнити позов в повному обсязі (а.с.77-82).
27.03.2025 року на електронну адресу суду надійшло письмове пояснення від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Громадського О.В. в якому він пояснює, що на думку прокурора зазначений правочин є фраудаторним і нібито вчинявся на шкоду Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України - стягувач у справі №496/5400/20. Проте “фраудаторний правочин” не є нормативним терміном жоден нормативний акт не містить його визначення, але і прокурор не просить визнати правочин “фраудаторним” він просить визнати його недійсним. 
Прокурор не надав жодного доказу того що виконавець не має змоги виконати судове рішення про стягнення також ми не бачимо і подання самого виконавця як того вимагає ст.52 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавець не звертався до суду з поданням про звернення стягнення на частку у спільному майні подружжя якою розпорядилась ОСОБА_1 відповідно її відчуження яке відбулось ще до відкриття виконавчого провадження не може порушувати інтереси міністерства і держави в особі прокурора.
Основним критерієм недобросовісності є втрата боржником платоспроможності внаслідок вчинення оспорюваної угоди. Чи надав прокурор докази неплатоспроможності ОСОБА_1 - звісно не надав бо він точно знає що ОСОБА_1 не є такою. Підтвердженням обізнаності прокурора про платоспроможність відповідачки є сама позовна заява в якій прокурор зазначив що Постановою Одеського апеляційного суду 07.12.2023р. у справі № 496/5400/20 було визнано недійсним договір купівлі-продажу та в порядку застосування двосторонньої реституції стягнуто з відповідача на користь Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів бюджетні кошти в сумі 4 400 000 (чотири мільйони чотириста тисяч) грн. 00 коп. та зобов`язано Нижньодністровський національний природний парк передати відповідачці житловий будинок АДРЕСА_3 . Оскільки прокуратура брала участь у справі №496/5400/20 то прокурору достеменно відомо що Нижньодністровський національний природний парк який є установою Міндовкілля в інтересах якого діє прокурор не передав позивачці і досі володіє зазначеним будинком і на який може бути звернено стягнення у справі №496/5400/20. 
Таким чином, укладення оспорюваної угоди не призвело до неплатоспроможності відповідачки і ніяким чином не перешкоджає виконанню судового рішення у справі №496/5400/20. За таких обставин не може йти жодної мови про недобросовісність відповідачів і визнання договору недійсним з цієї підстави. .
Зазначає, що укладений договір не порушує публічний порядок, якщо він не був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, адже, як вище зазначалось у сторони позивача у володінні знаходиться достатньо майна відповідачки на яке може бути звернуте стягнення для задоволення вимог у розмірі 4400000 грн. У зв`язку з викладеним просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.89-92).
Прокурор у судовому засіданні на позові наполягала та просила його задовільнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання не з`являвся, причини неявки суду невідомі, викликався до суду належним чином про, що свідчить розписка про виклик до суду (а.с.103), повернулись конверти з відміткою «адресат відсутній» (а.с.123, 126, 135), тому судом було здійснено виклик відповідача до суду, шляхом створення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади (а.с.140), рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с.143),
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник у судові засідання не з`являлись, причини неявки суду невідомі, викликались до суду належним чином про, але до суду повернулись конверти з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.76,107), «адресат відсутній» (а.с.124, 125, 134), тому судом було здійснено виклик відповідача до суду, шляхом створення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади (а.с.141), рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с.144).
Третя особа приватний нотаріус в судове засідання не з`явився, але надав до суду листа в якому просить розглядати справу без його участі (а.с.136).
Заслухавши представника позивача, дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 07.12.2023 р. постановою Одеського апеляційного суду №496/5400/20 апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури – задоволено частково. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 липня 2022 року – скасовано. Ухвалено нове судове рішення. Позовні вимоги заступника керівника Одеської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави, в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (Міндовкілля) та Південного офісу Держаудитслужби Державної аудиторської служби України, до ОСОБА_1 , Нижньодністровського національного природного парку про визнання незаконним та скасування рішення тендерного комітету, визнання недійсним договору купівлі-продажу – задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 18.12.2018 р., укладений між Нижньодністровським національним природним парком та ОСОБА_1 .
В порядку застосування двосторонньої реституції стягнено з ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) на користь Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів (Код ЄДРПОУ 03528552) бюджетні кошти в сумі 4 400 000 грн.
Зобов`язано Нижньодністровський національний природний парк (Код ЄДРПОУ 36345146) передати ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою - АДРЕСА_1 . В решті позову – відмовити (а.с.10-24).
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.10.1998 р. №2040 яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , дійсно належить 1/3 частина ОСОБА_2 , 1/3 частина ОСОБА_1 , 1/3 частина ОСОБА_3 (а.с.35-36).
Згідно договору дарування від 06.02.2024 року ОСОБА_1 передає безоплатно у власність (дарує) ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 приймає у власність (приймає у дар) 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.26-27).
Постановою заступника начальника Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13.06.2024 відкрито виконавче провадження № 75291893 за виконавчий листом № 496/5400/20 виданим 21.02.2024 р. Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 4 400 000 тис. грн. (а.с.25)
Постановою державного виконавця від 27.06.2024 накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 . 
Суд зазначає, що, що в описової частині позову, у розділі 1. Фактичні обставини, позивачем помилково у 8 абзаці зазначено про стягнення з ОСОБА_1 4400 грн. Вказану суму суд вважає технічною помилкою, оскільки за усіма матеріалами справи, стягнена сума складає 4 400 000 грн.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що у власності ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 02.10.1998 № 2040 перебувала 1/3 частка квартири загальною площею 39.6 м?, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2873162551100) (а.с.28-29).
Відповідно до довідки Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області №86, видана про, що згідно запису в погосподарській книзі №19/1691, зареєстрована квартира АДРЕСА_5 , яка належить в рівних частках ОСОБА_2 (1/3), ОСОБА_1 (1/3) та ОСОБА_3 (1/3), на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 02.10.1998 р., виданого Приватизаційним бюро при Біляївській міській раді (а.с.30).
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Позивач зазначає, що даний договір дарування має ознаки фраудаторного договору і підлягає визнанню недійсним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Верховний Суд України неодноразово наголошував (постанови від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року в справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах.
В українському законодавстві такі правочини регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробила такий правовий висновок.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із ч. ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Недійсність фраудаторного правочину має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 369/11268/16-ц).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17 вказано, що:
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Належним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
У постанова від 10.02.2021 року в справі № 754/5841/17 Верховний Суд зазначив, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку боржника і зумовив для нього настання таких негативних наслідків. 
У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.
Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», насамперед у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора із захисту суспільно значущих інтересів там, де це справді потрібно. 
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019р. у справі № 815/724/15, від 28.01.2021р. у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021р. у справі № 380/2266/21, від 02.12.2021 р. у справі № 320/10736/20 та від 23.12.2021 р. у справі № 0440/6596/18.
Згідно з п. 2 Рекомендації СМ/Rec (2012) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їхня місія полягає в тому, щоб представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад у тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії», заява № 42454/02, п. 35; рішення від 01.04.2010 у справі «Корольов проти Росії», заява № 5447/03, п. 38).
Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.
Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.
Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень – складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Також, Конституційний Суд України, взявши до уваги ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Конституційний Суд України наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон) визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого документу, що видається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Таким чином, державний інтерес у спірних правовідносинах полягає насамперед у забезпеченні належного виконання відповідачем у справі (боржником у виконавчому провадженні) ОСОБА_1 судового рішення, постановлено на користь позивача (стягувача) – Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.
Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України листом від 29.11.2024р. № 25/3-16/15708-24 надало інформацію про те, що останньому не було відомо про наявність майна у ОСОБА_1 у вигляді 1/3 частки квартири загальною площею 39,6 м?. Про його наявність та подальше відчуження на користь ОСОБА_2 . Міністерство дізналось з листа обласної прокуратури. Щодо наміру звернутися до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним Міністерство нічого не зазначило, однак вказало, що у разі відкриття провадження у відповідній судовій справі, Міндовкілля буде надано обґрунтовану позицію відповідно до норм процесуального законодавства (а.с.40-41).
З матеріалів справи вбачається, що Міндовкілля не вживало заходів для захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що відповідно до вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2020р. у справі № 912/2385/18.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.
Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі - Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді .
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)).
Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі № 1697-VII, частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).
При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.
У рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону № 1697-VII. На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання.
У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).
Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18).
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
При таких обставинах суд вважає вимоги заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо заперечень представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Громадського О.В., суд не приймає їх до уваги, вважає, що з огляду на обставини справи сума яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 – 4 400 000 грн, є достатньою, щоб спонукати відповідачку укласти спірний договір. Що стосується тверджень, що Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України досі користується будинком, якій підлягає поверненню, то ці правовідносини виходять за межи предмету судового розгляду у цієї справі.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на користь Одеської обласної прокуратури понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 6662,47 грн. Однак законодавчих підстав стягувати судовий збір солідарно з відповідачів немає. 
Керуючись ст. ст. 24, 56, 110, 112 СК України, ст. 3, 13, 15, 16, 203, 215, 228, 234, 717 ЦК України, ст. 141, 263ЦПК України, ст. 15, 17, 26, 50 ЗК «Про виконавче провадження»-

У Х В А Л И В:

Позов заступника керівника Одеської обласної прокуратури - Ракович Максима Миколайовича в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Зезик В`ячеслав Андрійович про визнання недійсним договору дарування, відновлення становища, шляхом повернення права власності на 1/3 частину квартири та стягнення судового збору – задовольнити частково.
Визнати недійсним Договір дарування 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , від 06.02.2024р. № 75, посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Зезиком В.А.
Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2873162551100), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , Паспорт № НОМЕР_4 , виданий органом 5127 (Біляївським ГУ ДМС в Одеській області) 20.01.2020р., УНЗР 19741003-09624).
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 6662,47 грн. на користь Одеської обласної прокуратури у рівних частках, по 3331, 23 грн. з кожного. 

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя: В.М. Буран