ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2026 м. Дніпро Справа № 904/2006/26
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Віннікова С.В (доповідач)
суддів: Андрейчука Л.В., Висоцького А.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мудрої Олени Олександрівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.06.2026 (суддя Мілєва І.В., повний текст якого складений 08.06.2026) у справі № 904/2006/26,
за позовом Фізичної особи-підприємця Мудрої Олени Олександрівни
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вінницягаз збут”
про стягнення 112 625,73 грн, 

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Фізична особа-підприємець Мудра Олена Олександрівна звернулась до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Вінницягаз збут” про стягнення 112 625,72, з яких: 29 339,52 грн - заборгованості зі сплати постійної частини плати за оренду, 72 503,94 грн - неустойка, 10 782,27 грн - компенсація.
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди нежитлового приміщення № 38В217-3-24 від 29.12.2023.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.06.2026 у справі №904/2006/26. В у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору та витрати позивача на професійну правничу допомогу покладено на позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ФОП Мудрої Олени Олександрівни та її узагальнені доводи 

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Фізична особа-підприємець Мудра Олена Олександрівна, в якій просить скасувати рішення Господарського Суду Дніпропетровської області від 08.06.2026 у справі №904/2006/26 і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Стягнути з ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ “ВІННИЦЯГАЗ ЗБУТ” на користь ФОП Мудрої Олени Олександрівни, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 993,60 грн.

Скаржник стверджує, що обов`язок відповідача зі сплати постійної частини плати за оренду за січень та лютий 2026 року зберігається, оскільки приміщення не було повернуто орендодавцю за двостороннім актом приймання-передачі відповідно до вимог пунктів 3.3, 4.10 договору та ч. 2 ст. 795 ЦК України, а відтак договірні відносини не припинилися. Позивач зазначає, що відповідач направив акт повернення приміщення поштою лише 23.01.2026 із порушенням договірного строку, при цьому в акті не зафіксовано технічний стан об`єкта та його інженерного устаткування. Також скаржник наполягає на правомірності нарахування неустойки за п. 3.10 та компенсації за п. 8.2.1 договору як належних заходів забезпечення зобов`язань і наголошує на неправомірному зменшенні судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу з 10 000,00 грн до 4 000,00 грн за власною ініціативою за відсутності клопотання відповідача, що суперечить ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України.

Узагальнений виклад позиції ТОВ “Вінницягаз збут” на апеляційну скаргу 

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін як законне й обґрунтоване. Відповідач вказує, що договір оренди припинив свою дію 31.12.2025 у зв`язку з реалізацією орендарем права на одностороннє розірвання згідно з п. 7.3.2 договору шляхом завчасного надсилання повідомлення від 24.11.2025, що не потребувало підписання додаткової угоди. При цьому приміщення було фактично звільнене від речей та майна 31.12.2025 за відсутності заборгованості, а припинення господарської діяльності за цією адресою підтверджується поданням до податкового органу 08.01.2026 форми № 20-ОПП про закриття об`єкта оподаткування. Відповідач наголошує, що позивач умисно ухилявся від отримання поштової кореспонденції з актами повернення від 31.12.2025 (які надійшли до поштового відділення позивача 27.01.2026 і не забиралися ним до 23.03.2026), що свідчить про прострочення кредитора за ст. 613 ЦК України з метою штучного нарощування боргу. Відповідач зазначає, що стягнення орендної плати після припинення договору суперечить ст. 785 ЦК України та практиці Великої Палати Верховного Суду, а застосовані позивачем санкції є подвійною відповідальністю одного виду (пені), що порушує ст. 61 Конституції України. Також відповідач вважає законним зменшення витрат позивача на правничу допомогу з огляду на їх неспівмірність, відсутність доказів їх понесення та ненадання самого договору про надання правової допомоги.

Узагальнений виклад відповіді на відзив ФОП Мудрої Олени Олександрівни на апеляційну скаргу 

У відповіді на відзив позивач підтримує доводи апеляційної скарги та зазначає, що розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу належним чином підтверджений підписаним актом наданих послуг від 10.04.2026, тоді як надання платіжних документів чи погодинного розрахунку часу адвоката за усталеною практикою Верховного Суду не є обов`язковим. Позивач висловлює категоричну незгоду з висновками суду першої інстанції та позицією відповідача щодо можливості зменшення судом витрат на правову допомогу з власної ініціативи, вважаючи це істотним порушенням процесуального закону. Поряд із цим скаржник стверджує, що помилкове вирішення спору по суті судом першої інстанції потягло за собою хибний розподіл судових витрат, які в повному обсязі підлягають стягненню з відповідача.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Віннікова С.В. (доповідач), судді Андрейчук Л.В., Висоцький А.М.
Ухвалою суду від 01.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Мудрої Олени Олександрівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.06.2026 у справі № 904/2006/26. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Частинами 1, 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Встановлені судом обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що 29.12.2023 між Фізичною особою-підприємцем Мудрою Оленою Олександрівною (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Вінницягаз збут” (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 38В217-3-24 (далі - договір).
В порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати, а орендар зобов`язується прийняти об`єкт оренди в строкове, без права подальшого викупу, платне користування (п. 1.1. договору).
Об`єкт оренди - в рамках даного договору означає частину нежитлового приміщення, загальною площею 39,1 кв. м, та приміщення 7 площею 7.1 кв.м, що означено на плані, який є невід`ємною частиною даного договору, та знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 23.
Стан об`єкту оренди на момент передання в оренду: придатне до використання у відповідності до мети оренди, визначеної у п.2.1. цього договору (п. 1.2. договору).
Недоліки об`єкту оренди на момент передачі в оренду: відсутні (п. 1.3. договору).
Право користування об`єктом оренди виникає у орендаря після підписання орендодавцем та орендарем акту прийому-передачі приміщень, в якому фіксується технічний стан приміщень на момент здачі в оренду (п. 1.5. договору).
Об`єкт оренди надається орендарю для використання за адміністративно-господарським призначенням (п. 2.1. договору).
Орендодавець протягом одного робочого дня, з дня набрання чинності цим договором, передає, а орендар приймає у користування об`єкт оренди, що оформлюється відповідним актом, у якому вказується технічний стан об`єкту оренди та інженерного устаткування в момент передачі об`єкту оренди в користування орендареві та який підписується сторонами. З цього моменту починається обчислення строку оренди за цим договором (п. 3.1. договору).
Орендар протягом одного робочого дня після закінчення строку оренди або дострокового припинення даного договору повертає, а орендодавець приймає об`єкт оренди, що оформлюється відповідним актом із зазначенням технічного стану об`єкту оренди та інженерного устаткування в момент повернення об`єкту оренди з користування орендаря, який підписується сторонами. З цього моменту строк оренди припиняється (п. 3.3. договору).
При поверненні орендодавцю об`єкту оренди орендар зобов`язаний здійснити всі проплати, передбачені цим договором, що фіксується у акті прийому-передачі (п. 3.3.1. договору).
Орендар зобов`язаний сплатити орендодавцю неустойку у розмірі денної орендної плати за кожний день прострочення. При розрахунку неустойки за даним пунктом, встановлюється вартість користування об`єктом оренди за один календарний день, виходячи з ставки орендної плати за останній місяць оренди, помножується на кількість днів прострочення та інші платежі, передбачені договором до оформлення відповідного акту приймання-передачі (повернення) об`єкту оренди (п. 3.10. договору).
Орендар сплачує орендодавцю щомісячну орендну, нарахування якої починається з дати підписання акта приймання-передачі приміщення. Щомісячна орендна плата встановлюється в наступному розмірі за 1 кв.м: приміщення загальною площею 39,1 кв. м - із розрахунку за 1 кв.м - 325,00 грн без ПДВ; приміщення загальною площею 7,1 кв.м - із розрахунку за 1 кв.м - 55,00 грн без ПДВ. Таким чином, загальний розмір щомісячної орендної плати за весь об`єкт оренди складає 13 098,00 грн без ПДВ (п. 4.1. договору).
Орендна плата вноситься орендарем щомісячно шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця до 10 числа поточного місяця, за який здійснюється платіж, згідно цього договору (п. 4.5. договору).
У разі припинення (розірвання) цього договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення приміщення за априймання-передачі включно. Закінчення терміну дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, що передбачені цим договором (п. 4.10. договору).
Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами (п. 6.1. договору).
Строк оренди з 01.01.2024 по 30. 11.2026 (п. 6.2. договору).
Орендодавець має право достроково розірвати цей договір в будь-який строк до закінчення строку оренди, письмово повідомивши про це орендаря не менше, ніж за 30 календарних днів (п. 7.2. договору).
З ініціативи орендаря, у випадку відсутності у орендаря подальшої зацікавленості у використанні об`єкта за умови письмового повідомлення орендодавця про такий намір за 30 календарних днів до дати дострокового розірвання договору за умови виконання орендарем всіх своїх зобов`язань за даним договором до моменту його розірвання (п. 7.3.2. договору).
В разі порушення орендарем строку оплати орендних та інших платежів, передбачених даним договором на термін більше ніж на 10 календарних днів, а також не підписання додаткової угоди згідно п. 4.9. договору, про дострокове розірвання договору орендодавець письмово повідомляє орендаря за 14 календарних днів до дати дострокового розірвання. В такому випадку договір вважається розірваним з моменту отримання повідомлення орендарем про його дострокове розірвання з вини останнього. Орендар зобов`язаний сплатити орендну плату та всі передбачені договором платежі, включаючи штрафні санкції до підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди з урахуванням усіх поточних нарахувань (п. 7.4. договору).
Протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання орендарем повідомлення орендодавця про розірвання договору, сторонами підписується акт приймання-передачі об`єкту У випадку не підписання орендарем у вказаний термін акту приймання-передачі з поважної причини, термін підписання акту узгоджується сторонами (п. 7.5. договору).
Припинення дії договору чи його дострокове розірвання не звільняє орендаря від обов`язків оплати в повному обсязі заборгованості по орендній платі та іншим платежам, а також збитків нанесених орендодавцю (п. 7.6. договору).
При простроченні виконання зобов`язань, передбачених п.п. 4.1, 4.3. 4.5, цього договору, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується орендодавцем відповідно до вимог чинного законодавства України за весь період заборгованості з урахуванням компенсації в розмірі 0,5 % від нарахованої суми за кожен день прострочення (п. 8.2.1. договору).
У випадку несвоєчасного повернення об`єкту оренди орендодавцю після розірвання цього договору чи закінчення терміну оренди за цим Договором, у відповідності з п. 3.3. та п. 7.4., орендар сплачує компенсацію у розмірі 0.5 % від розміру місячної орендної плати за кожний день прострочення (п. 8.2.5. договору).
01.01.2024 сторони підписали акт приймання-передачі нежитлових приміщень (а.с. 14), відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове платне користування нежитлові приміщення, загальною площею 46,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 23.
01.01.2025 сторони уклали додаткову угоду до договору оренди (а.с. 16), в якій досягли згоди внести зміни до п. 4.1. договору, виклавши його в наступній редакції: “ 4.1. Орендар сплачує орендодавцю щомісячну орендну плату за об`єкт оренди, яка складається з двох частин: постійна частина: 14 669,76 грн без ПДВ на місяць та змінна частина, яка погоджується щомісячно шляхом підписання акту виконаних робіт, який є невід`ємною частиною даного договору.”; словосполучення “орендна плата” “плата за оренду” по тексту договору у всіх відмінках змінити на “постійна частина плати за оренду” у відповідних відмінках. Також сторони дійшли згоди п. 4.6. договору викласти в наступній редакції: “ 4.6. Орендар має право вносити постійну частину плати за оренду наперед за будь-який термін оренди у розмірі, що визначається на момент оплати. Орендар сплачує змінну частину плати за оренду не пізніше 5 (п`яти) календарних днів, з дати підписання акту виконаних робіт.”.
10.10.2025 між Фізичною особою-підприємцем Мудрою Оленою Олександрівною (орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю “Вінницягаз збут” (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Твій газзбут” (платник) було укладено угоду № 56А200-28-25 про порядок проведення розрахунків за договором оренди нежитлового приміщення №38В217-3-24 від 29.12.2023 (а.с. 18), в якій сторони домовилися, що розрахунки за отриманий орендарем товар від орендодавця за договором оренди нежитлового приміщення № 38В217-3-24 від 29.12.2023, укладеним між орендодавцем та орендарем (далі - “основний договір”), може здійснювати платник (п. 1.1. угоди). Платник сплачує вартість оренди у сумі та строки, визначені у Основному договорі (п. 1.2. угоди).
Позивач стверджує, що 24.11.2025 листом №217-Сл-129-1125 орендар повідомив орендодавця про намір достроково розірвати договір 31.12.2025 у зв`язку з відсутністю подальшої зацікавленості у використанні об`єкта.
Господарський суд зауважив, що лист № 217-Сл-129-1125 від 24.11.2025 в матеріалах справи відсутній.
Відповідно до п. 7.3.2. договору сторони погодили, що договір оренди може бути достроково розірваний з ініціативи орендаря, у випадку відсутності у орендаря подальшої зацікавленості у використанні об`єкта за умови письмового повідомлення орендодавця про такий намір за 30 календарних днів до дати дострокового розірвання договору за умови виконання орендарем всіх своїх зобов`язань за даним договором до моменту його розірвання.
Орендар протягом одного робочого дня після закінчення строку оренди або дострокового припинення даного договору повертає, а орендодавець приймає об`єкт оренди, що оформлюється відповідним актом із зазначенням технічного стану об`єкту оренди та інженерного устаткування в момент повернення об`єкту оренди з користування орендаря, який підписується сторонами. З цього моменту строк оренди припиняється (п. 3.3. договору).
У разі припинення (розірвання) розірвання цього договору орендар сплачує орендну плату до дня повернення приміщення за актом приймання-передачі включно. Закінчення терміну дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, що передбачені цим договором (п. 4.10. договору).
Однак, як зазначає позивач, відповідач всупереч положенням п. 3.3. договору на дату подання позовної заяви не повернув об`єкт оренди за актом приймання-передачі, а отже строк оренди не припинився. У зв`язку з неповерненням орендарем об`єкта оренди за актом приймання-передачі позивач вважає, що орендар зобов`язаний сплатити орендодавцю постійну частину плати за оренду за січень та лютий 2026 року у розмірі 29 339,52 грн. 
Позивач зазначає, що з метою врегулювання ситуації, що склалася, орендодавець звертався до орендаря з листом № 2 від 25.02.2026 (а.с. 21), в якому зазначив, що оскільки відповідач досі не надав для підписання акт приймання-передачі нежитлового приміщення та не повернув його власнику відповідно до умов договору, відповідно до п. 7.1. договору запропонував розірвати договір оренди 28.02.2026 за згодою сторін. Повідомив, що на сьогодні заборгованість складає 29 339,52 грн. До листа позивачем долучено угоду від 27.02.2026 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 38В217-3-24 від 29.12.2023 у 2-х прим. та акт приймання -передачі нежитлового приміщення від 27.02.2026 у 2-х прим.
В якості доказу направлення на адресу відповідача вказаного листа позивач надав до суду копії опису вкладення та накладної Укрпошти (а.с. 22-23). Документи були отримані орендарем 13.03.2026 (а.с. 23).
Однак, як зазначає позивач, підписані з боку орендаря акт приймання-передачі нежитлового приміщення та угоду про розірвання договору не отримав, наявну заборгованість орендар не сплатив. Позивач вказав, що 23.03.2026 отримав від відповідача лист № 217-Сл-5-0126 від 16.01.2026 (а.с. 24), який було надіслано 23.01.2026 та до якого було додано 2 примірника акта приймання-передачі нежитлового приміщення з оренди датовані 31.12.2025, що не відповідає фактичним обставинам, адже орендар не передав об`єкт оренди орендодавцю 31.12.2025. Крім того, наданий орендарем акт оформлений без дотримання вимог договору: без зазначення технічного стану об`єкта оренди та інженерного устаткування в момент повернення об`єкта оренди. Позивач наголошує, що надсиланням акта приймання-передачі нежитлового приміщення 23.01.2026 орендар намагався привести у відповідність положенням договору свої дії, що свідчить про те, що орендар визнає, що не виконав умови договору щодо повернення об`єкта за актом прийому-передачі. Проте, надсилання орендарем акта 23.01.2026 з порушення строків, передбачених п. 3.3. договору для повернення об`єкта оренда при достроковому розірванні договору, унеможливило його отримання орендодавцем у січні.
Позивач зазначає, що 25.03.2026 повторно звернувся до відповідача з листом від 25.03.2026 (а.с. 27), в якому вимагав сплатити заборгованість з оплати постійної частини плати за оренду за січень та лютий 2026 р. у розмірі 29 339,52 грн. А також підписати та повернути акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 27.02.2026 та угоду про розірвання договору.
В якості доказу направлення на адресу відповідача вказаного листа позивач надав до суду копії опису вкладення та накладної Укрпошти (а.с. 27-28).
Відповідно до трекінгу відстеження поштового відправлення АТ “Укрпошта” зазначені документи були отримані орендарем 30.03.2026 (а.с. 28).
Однак, як зазначає позивач, відповідач, станом на дату написання позовної заяви підписані з його боку акт приймання-передачі нежитлового приміщення та угоду про розірвання договору не повернув, наявну заборгованість не сплатив.
Позивач зазначає, що 31.03.2026 отримав від відповідача лист № 217-Сл-18-0326 від 19.03.2026 (а.с. 29), в якому відповідач зазначив, що приміщення 31.12.2025 було звільнено приміщення від майна та речей орендаря. Відповідно до умов договору № 38В217-3-24 від 29.12.2023 розірвання договору достроково за ініціативою орендаря не вимагає укладення додаткової угоди. ФОП Мудра Олена Олександрівна умисно уникала підписання акту приймання-передачі приміщення з оренди, створюючи своїми діями перешкоди та утворення штучної заборгованість. Листом від 16.01.2026 за № 217-Сл-5-0126 ТОВ “Вінницягаз збут” направило на адресу ФОП Мудрої Олени Олександрівни лист та два примірники акту від 31.12.2025 приймання-передачі нежитлового приміщення з оренди. Наголосив, що приміщення звільнені від оренди та майна орендаря ще 31.12.2025. Заборгованість за орендну плату на початок січня 2026 року відсутня.
Проте, як зазначає позивач, звільнення приміщення від речей та майна орендаря не є тотожним поверненню об`єкта оренди орендодавцю та не свідчить про повернення об`єкта оренди орендарем орендодавцю в порядку, передбаченому договором. Станом на дату написання позовної заяви орендар не виконав свого обов`язку з повернення об`єкта оренди та оформлення такого повернення шляхом підписання акта приймання-передачі нерухомого майна відповідно до умов договору.
Позивач зазначає, що відповідач заборгованість зі сплати орендної плати не сплатив, що і стало причиною звернення до суду.
За наслідками розгляду позову Господарським судом Дніпропетровської області прийнято оскаржуване рішення у даній справі. 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Колегія суддів констатує, що причиною звернення з апеляційною скаргою стала незгода позивача з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції та вимога його cкасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 

Розглянувши апеляційну скаргу без повідомлення сторін, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст.530 Цивільного кодексу України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. 
Відповідно до пункту 7.3.2 договору оренди сторони погодили, що договір може бути достроково розірваний з ініціативи орендаря у випадку відсутності у нього подальшої зацікавленості у використанні об`єкта, за умови письмового повідомлення орендодавця про такий намір за 30 календарних днів до дати дострокового розірвання договору та за умови виконання орендарем всіх своїх зобов`язань за даним договором до моменту його розірвання.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 24.11.2025 орендар листом № 217-Сл-129-1125 повідомив орендодавця про відсутність зацікавленості у подальшому використанні приміщення та про намір достроково розірвати договір оренди з 31.12.2025. 
Вказана обставина визнається обома учасниками справи у заявах по суті, а тому на підставі частини першої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обґрунтовано визнана судом такою, що не підлягає доказуванню. 
За наведених обставин договір оренди припинив свою дію (є розірваним) саме 31.12.2025 на підставі реалізації орендарем свого договірного права на односторонню відмову від правочину, що не вимагало укладення окремої додаткової угоди.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що неповернення приміщення за двостороннім актом приймання-передачі свідчить про продовження дії договору оренди та покладає на орендаря обов`язок сплачувати договірну орендну плату за січень та лютий 2026 року з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За змістом ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. 
Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. 
Відтак, за змістом статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України обов`язок зі сплати орендної плати є нерозривно пов`язаним із правомірним користуванням майном упродовж строку дії договору. Правова природа орендної плати полягає в оплаті за надане орендодавцем право тимчасового володіння та користування майном.
Відповідно до ч.1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду (зокрема, постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 19.04.2023 у справі № 910/7662/21) після припинення строку дії договору оренди невиконання наймачем обов`язку з повернення речі свідчить про неправомірне користування майном. Відтак зобов`язання сторін переходить зі сфери регулятивних орендних відносин у сферу охоронних правовідносин, наслідки яких врегульовано частиною другою статті 785 ЦК України (стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування за наявності вини).
Вимога про стягнення орендної плати за договором оренди після його розірвання суперечить правовій природі відносин найму. Умови договору щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту оформлення повернення майна за актом (зокрема положення пункту 4.10 договору) є відступом від положень актів цивільного законодавства та не створюють правових підстав для стягнення плати за користування майном за правилами статті 762 ЦК України після припинення самого договору.
Крім того, матеріали справи свідчать, що 31.12.2025 орендар фактично звільнив приміщення від свого майна та припинив його використання, про що подав органам ДПС повідомлення за формою № 20-ОПП від 08.01.2026 щодо закриття об`єкта оподаткування, а також підготував і підписав зі свого боку акти приймання-передачі приміщення від 31.12.2025, надіславши їх на адресу позивача поштою. Разом з тим позивач, отримавши відповідні акти, ухилився від їх підписання та повернення, не заявляючи претензій щодо перебування майна відповідача в приміщенні чи наявності перешкод у доступі до нього.
За таких обставин висновок місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для стягнення 29 339,52 грн заборгованості зі сплати постійної частини плати за оренду за січень та лютий 2026 року є правомірним.
Щодо позовних вимог про стягнення 72 503,94 грн неустойки за пунктом 3.10 договору та 10 782,27 грн компенсації за пунктом 8.2.1 договору, апеляційний господарський суд зазначає, що оскільки суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні основного боргу зі сплати орендної плати за вказаний період, нарахування штрафних санкцій на цю заборгованість також є безпідставним.
Крім того, як правильно враховано судом першої інстанції, встановлена пунктом 8.2.1 договору компенсація у розмірі 0,5% за кожен день прострочення та неустойка за пунктом 3.10 договору за способом свого обчислення та правовою суттю є пенею (стаття 549 ЦК України). 
Одночасне нарахування позивачем двох видів пені за одне й те саме порушення зобов`язання (прострочення сплати орендної плати за один і той самий період) свідчить про застосування подвійної цивільно-правової відповідальності одного виду, що прямо суперечить статті 61 Конституції України.
Стосовно доводів апеляційної скарги про неправомірне зменшення місцевим господарським судом витрат на професійну правничу допомогу з 10 000,00 грн до 4 000,00 грн, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
З огляду на повну відмову в позові судові витрати позивача розподілу на користь позивача не підлягають у силу закону, тому зміна їх розміру судом першої інстанції не призвела до ухвалення неправильного рішення по суті розподілу судових витрат.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку наданим доказам і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Згідно зі статтями 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст. 79 ГПК України.
Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються належними доказами і ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм права, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про неповне з`ясування інших обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування статей 509, 525, 526, 530, 610, 626, 628, 629 Цивільного кодексу України, а також статей 76,77 Господарського процесуального кодексу України не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Судові витрати

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мудрої Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.06.2026 по справі № 904/2006/26 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.
Повна постанова складена та підписана 14.09.2026.

Головуючий суддя С.В. Вінніков

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя А.М. Висоцький