ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/523/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., за участю секретаря судового засідання Мельник І.В.,
розглянувши справу в порядку загального позовного провадження 
за позовом фізичної особи-підприємця Грабара Олександра Олександровича, м. Свалява Мукачівського району Закарпатської області
до відповідача Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", м. Ужгород
за участю у справі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 
та за участю у справі третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 
та за участю у справі третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Венгер Ольги Анатоліївни
про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння 

За участю представників: 
позивача – Куликовець І.М., адвокат, ордер серія ВС № 1365723 від 06.05.2025
відповідача – Чернобук Я.Л., адвокат, ордер серія АО № 1175983 від 09.05.2025
третіх осіб – не з`явились

ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Грабар Олександр Олександрович звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" про скасування державної реєстрації права власності Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" на будівлю, нежитлову будівлю, торговий комплекс реєстраційний номер об`єкту згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно – 1639114921248 за адресою пл. Енді Воргола (пл. Жовтнева), буд. 10, с. Минай Ужгородського району Закарпатської області та витребування такого об`єкту з чужого незаконного володіння Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" на користь фізичної особи-підприємця Грабара Олександра Олександровича.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/523/25 визначено головуючого суддю ОСОБА_3 , що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2025.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.05.2025 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи №907/523/25 здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначити підготовче засідання на 11.06.2025 о 10:00 год.
20.05.2025 за вх.№ 02.3.1-02/4838/25 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач заперечує проти позову, а також заперечує проти клопотання позивача про витребування доказів.
28.05.2025 за вх.№ 02.3.1-02/5132/25 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла відповідь позивача на відзив.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 11.06.2025 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , зобов`язано приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. до дати призначеного судового засідання надати суду для огляду матеріали нотаріальної справи, заведеної при нотаріальному посвідченні довіреності від імені ОСОБА_5 від 21.08.2018, а також журнал реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А., в якому відображений підпис ОСОБА_5 за вказаною вчиненою нотаріальною дією для огляду в порядку частини 6 статті 91 ГПК України або надати обґрунтовані пояснення щодо неможливості надання таких доказів з зазначенням особи, якій було видано оригінал довіреності від імені ОСОБА_5 від 21.08.2018 та відкладено підготовче засідання на 23.07.2025 о 10:00 год.
У підготовчому засіданні 23.07.2025 суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів від 22.07.2025 у приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Венгер О.А., задовольнив клопотання позивача від 22.07.2025 про поновлення строку на подання доказів та долучення таких доказів до матеріалів справи від 22.07.2025 та відклав підготовче засідання на 27.08.2025 о 10:00 год., повторно зобов`язавши приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. до дати призначеного судового засідання надати суду для огляду матеріали нотаріальної справи, заведеної при нотаріальному посвідченні довіреності від імені ОСОБА_5 від 21.08.2018, а також журнал реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А., в якому відображений підпис ОСОБА_5 за вказаною вчиненою нотаріальною дією для огляду в порядку частини 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) або надати обґрунтовані пояснення щодо неможливості надання таких доказів з зазначенням особи, якій було видано оригінал довіреності від імені ОСОБА_5 від 21.08.2018.
У підготовче засідання 27.08.2025 треті особи не з`явились, про причини неявки суд не повідомили; витребувані судом докази на адресу суду не надходили.
Ухвалою від 27.08.2025 суд відклав підготовче засідання на 11.09.2025 о 14:00 год. Також цією ухвалою суд зобов`язав ОСОБА_1 не пізніше як за п`ять днів до дати призначеного підготовчого засідання надати суду відповіді на запитання позивача у формі заяви свідка, яка передбачена статтею 88 ГПК України та докази, що підтверджують відповідні обставини або обґрунтовану відмову від надання відповіді на поставлені запитання.
07.09.2025 за вх.№ 02.3.1-02/7788/25 через підсистему "Електронний суд" до суду від відповідача надійшло клопотання про призначення експертизи, у якому просить провести судову почеркознавчу експертизу на предмет встановлення справжності підпису ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на довіреності, яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. 21.08.2018 (реєстр. № 1319).
У судовому засіданні 11.09.2025 судом було оголошено перерву до 25.09.2025 о 14:00 год.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.09.2025 судом призначено у справі № 907/523/25 судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі до отримання судом експертного висновку. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 скасовано ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 25.09.2025 про призначення у справі № 907/523/25 судової почеркознавчої експертизи, а справу направлено для продовження розгляду до Господарського суду Закарпатської області. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 18.02.2026 суд поновив провадження у справі № 907/523/25 та призначив підготовче засідання на 18.03.2026 об 11:30 год.
05.03.2026 за вх.№ 02.3.1-02/2089/26 на адресу суду надійшло клопотання відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи, з долученим до клопотання оригіналом довіреності від 21.08.2018, посвідченої 21.08.2018 приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. (реєстр. № 1309).
12.03.2026 за вх.№ 02.3.1-02/2322/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшли додаткові пояснення у справі від позивача.
16.03.2026 за вх.№ 02.3.1-02/2405/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справу у зв`язку з перебуванням уповноваженого представника на лікарняному.
В підготовчому засіданні 18.03.2026, суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. Також, ухвалою від 18.03.2026 суд постановив відкласти підготовче засідання та розгляд клопотання відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи на 16.04.2026, зобов`язавши при цьому Грабара Олександра Олександровича надати оригінали документів з вільними зразками власного підпису, не менше ніж 10-15 документів, максимально наближених за часом виконання до спірної у даній справі довіреності від 21.08.2018 та з`явитись особисто у підготовче засідання, яке відбудеться 16 квітня 2026 року о 10:00 год. для відібрання експериментальних зразків підпису.
16.04.2026 до початку призначеного підготовчого засідання у цій справі на адресу суду надійшла заява Грабара О.О., відповідно до якої позивач повідомив суд, що у його розпорядженні відсутні офіційні документи, які б містили вільний зразок власного підпису та не були пов`язані з обставинами даної справи. Крім того зазначає, що довіреність, яка наявна в матеріалах справи є лише одним із численних доказів у даній судовій справі, втім не визначальним, вважає, що дослідженню підлягає саме факт волевиявлення позивача на вчинення спірних юридичних дій, а тому, на його переконання, проведення почеркознавчої експертизи є недоцільним та враховуючи відсутність вільних зразків підписів, і те, що з часу створення довіреності пройшов тривалий час, недоцільним є відібрання експериментальних взірців.
В підготовчому засіданні 16.04.2026 за участю представників сторін суд, розглянувши клопотання відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи, постановив відмовити в його задоволенні.
Відмовляючи в задоволенні клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, судом взято до уваги позицію позивача в частині ненадання документів, які б містили вільний зразок його підпису та відмову у відібранні (наданні) експериментальних взірців, що, в свою чергу, унеможливить проведення судово-почеркознавчої експертизи, а задоволення клопотання про призначення експертизи призвело б до безпідставного зупинення провадження у справі та необґрунтованого затягування судового розгляду. 
За результатами підготовчого засідання 16.04.2026 за участю уповноважених представників позивача та відповідача судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 907/523/25, призначено справу до судового розгляду по суті на 15.05.2026 о 10:00 год.
21.04.2026 за вх.№ 02.3.1-02/3661/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшли додаткові пояснення у справі від відповідача.
12.05.2026 за вх.№ 02.3.1-02/4476/26 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшли додаткові пояснення у справі від позивача.
В судовому засіданні 15.05.2026 оголошувалася перерва до 12.06.2026 о 10:00 год.
В судовому засіданні 12.06.2026 оголошувалася перерва до 24.06.2026 об 11:40 год.
В судове засідання від 24.06.2026 сторони з`явилися. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти позовних вимог заперечив з викладених у відзивах підстав. Представник третьої особи-1 також проти заявлених позовних вимог заперечив.
Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, відповідно до статті 13 ГПК України, учасникам справи створювались необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Відповідно до статті 240 ГПК України в судовому засіданні 24.06.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція позивача.
Позовні вимоги фізичної особи-підприємця Грабара Олександра Олександровича (далі – ФОП Грабар О.О.) обґрунтовані обставинами протиправного вибуття з приватного володіння позивача об`єкту нерухомого майна (будівля, нежитлова будівля, торговий комплекс, за адресою: пл. Енді Воргола (площа Жовтнева), буд. 10, с. Минай, Ужгородський р-н, Закарпатська обл., загальною площею 1119 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1639114921248).
Позивач зазначає, що в грудні 2022 року ФОП Грабару О.О. стало відомо про те, що з його приватного володіння протиправно, шляхом підроблення документів вибув наведений вище об`єкт нерухомості.
Зокрема, вказує, що згідно з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зазначений вище об`єкт нерухомого майна належить Приватному підприємству "ВІНДС Ужгород" про на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер 1496, 1497, виданий 30.08.2018, який підписаний представниками ОСОБА_5 та Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород".
Як зазначає позивач, невідомі особи підробили довіреність від 21.08.2018 від імені ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу Венгер Ольгою Анатоліївною, якою уповноважили Гісема Мирослава Володимировича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 12.12.2012 Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ) бути представником останнього у питаннях, у тому числі, пов`язаних з його наміром стати учасником, засновником будь-якого господарюючого суб`єкту (товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, приватного підприємства тощо), його вступом в склад зазначених юридичних осіб, внесенням частки до статутного капіталу господарюючих суб`єктів, зокрема внесення належного йому нерухомого майна як частки статутного капіталу, а також при потребі розпорядження належними корпоративними правами та, або часткою у статутному капіталі юридичних осіб – відчуженням (продажем чи іншим передбаченим законодавством способом відступлення належних йому часток у статутних капіталах чи прав власника підприємства, товариств, учасником яких він є та стане внаслідок реалізації представником повноважень по цій довіреності, при відомих представнику обставинах – припинення його участі у зазначених юридичних особах, реалізацією інших корпоративних прав як учасника, власника, співвласника юридичних осіб, передбачених законодавством України; користуватися та розпоряджатися (продаж, застава/передача в іпотеку, здача в оренду, міна тощо) за ціну та на умовах на власний розсуд представника, належним йому нерухомим майном, де б воно не знаходилось і з чого не складалось. 
В подальшому, як вказує позивач, на підставі виданої ніби-то від імені ОСОБА_5 довіреності, 30.08.2018 ОСОБА_1 звернувся до того ж приватного нотаріуса, який того ж дня, використовуючи бланк ННК 870654, посвідчив довіреність, якою ОСОБА_1 передоручив вказані права, у тому числі, щодо розпорядження майном та представлення інтересів ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 .
На підставі виданої довіреності, 30.08.2018 ОСОБА_2 , якого, як зазначає ОСОБА_5 , особисто не знає та не уповноважував його на вчинення будь-яких дій від його імені, в тому числі права на розпорядження належного йому нерухомого майна, від імені останнього передав до Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" в особі керівника ОСОБА_1 спірну нежитлову будівлю (торговий комплекс) за погодженою між сторонами вартістю 495 000,00 грн станом на 29.08.2018, для внесення до статутного капіталу Підприємства (відповідача у справі). Позивач зазначає, що даний Акт приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" є невід`ємною частиною Протоколу Загальних зборів Засновників (власників) №1/2018 від 27.08.2018, на підставі чого здійснено реєстраційні записи про реєстрацію права власності на вказаний об`єкт.
За доводами позивача, до моменту передачі до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" належного ФОП Грабару О.О. нерухомого майна, ОСОБА_1 без його згоди та відома, приховавши такий факт навмисно зареєстрував на ім`я ОСОБА_5 частку в статутному капіталі Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", яку в подальшому протягом двох місяців з моменту реєстрації юридичної особи переоформив належну ОСОБА_5 частку корпоративних прав на своє ім`я та фактично став одноосібним власником Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", що, зокрема підтверджується з відкритих відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме 13.09.2018 внесено зміни до складу засновників – ОСОБА_5 видалено як беніфіціарного власника юридичної особи, а кінцевим власником та директором вказаного підприємства став ОСОБА_1 .
Таким чином, на переконання позивача, такими шахрайськими діями та наявності свідомого умислу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом передачі належного йому нерухомого майна як внесок до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" призвело до фактичного позбавлення ФОП ОСОБА_5 права власності на нерухоме майно, поза його волею та безоплатно, яким останній володів з 2006 року, чим грубо порушено його права та інтереси.
Отже, на думку позивача, враховуючи те, що юридична особа – Приватне підприємство "ВІНДС Ужгород" створене на підставі підроблених документів, адже ОСОБА_5 нікого не уповноважував у питаннях, пов`язаних з його наміром стати учасником / засновником будь-якого господарюючого суб`єкту, вступом в склад юридичних осіб, внесення частки до статного капіталу господарюючих суб`єктів, розпорядження належним йому на праві власності майном, жодних довіреностей не підписував, відтак рішення загальних зборів Засновників (власників) Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", зокрема протокол № 1/2018 від 27.08.2018 та Акт приймання-передачі майна, є недійсними, що відповідно має наслідком недійсність реєстраційних записів про реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.
При цьому за позицією позивача, даний спір виник не через порушення корпоративних прав ФОП Грабара О.О., а стосується захисту його прав як власника на нерухоме майно, яке вибуло з власності позивача поза його волею через внесення майна (будівлі, торгового комплексу) до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", з використанням підроблених документів, відтак належним способом захисту є витребування власником майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
Таким чином, позивач відзначає, що оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності ФОП Грабара О.О. незаконно, проти його волі та без його згоди, на підставі довіреності, яку він не підписував, на основі якої в порядку передоручення видано довіреність, за якою невідома для ОСОБА_5 особа підписала акт прийому-передачі такого майна до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", відтак вказаний акт є нікчемним в силу закону та не потребує визнання недійсним.
Заперечення (відзив) відповідача.
Заперечуючи проти вимог заявленого позову, Приватне підприємство "ВІНДС Ужгород" зазначає, що зі змісту довіреності, яку видав та легалізував в установленому порядку позивач, і яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. 21.08.2018 (реєстр. № 1319), її було видано на підставі укладеного договору доручення, який було укладено в усній формі з представником ( ОСОБА_1 ).
Таким чином, як підтверджують надані позивачем докази, довіреність, яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. 21.08.2018 (реєстр. № 1319), є результатом попередніх усних домовленостей між позивачем та ОСОБА_1 щодо його заздалегідь узгоджених та запланованих юридичних дій з передбачуваними і очевидними їм обом наслідками. 
Як зазначає відповідач, означені наміри позивача і ОСОБА_1 були кінцево оформлені єдиним документом – довіреністю у 2018 році з терміном повноважень три роки і протягом цих трьох років ні довіритель, ні повірений не мали жодних намірів змінити чи припинити дію цих повноважень в установленому і відомому їм обом порядку (довіреність не була змінена, відкликана, призупинена, анульована тощо). Відповідно, Повірений ( ОСОБА_1 ) не мав жодних підстав ставити під сумнів обсяг своїх повноважень щодо прав Довірителя і відносився до своїх зобов`язань сумлінно з огляду на принцип юридичної визначеності та добросовісності.
Позивач вказує, що на виконання усного договору доручення ОСОБА_1 особисто чи через передоручення, представляючи ОСОБА_5 (позивача у спорі), здійснив правочин, за яким спірне майно було внесене до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" в обмін на 99 % статутного капіталу цього підприємства, що підтверджується протоколом зборів засновників Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" № 1/2018 від 27.08.2018 та актом приймання-передачі майна до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" від 30.08.2018. 
Таким чином, за доводами відповідача, нерухоме майно позивача, на підставі цього правочину правомірно та легітимно перейшло у власність юридичної особа – Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", що і було метою видачі ОСОБА_5 довіреності від 21.08.2018р. (реєстр. № 1319). Позивач відзначає, що ОСОБА_5 натомість взамін отримав актив (корпоративні права) вартістю 495 000,00 грн, що відповідає вартості нерухомого майна, яким вчинено обмін.
Як зазначає відповідач, в подальшому ОСОБА_1 самостійно та через передоручення у відповідності до усного договору доручення та довіреності від 21.08.2018 (реєстр. № 1319) реалізуючи намір ОСОБА_5 (позивача) відчужити належні йому корпоративні права на компенсаційні основі (за кошти), вчинив правочин купівлі-продажу, що підтверджується протоколом зборів засновників Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" № 2/2018 від 13.09.2018, Договором купівлі-продажу корпоративних прав та Актом приймання передачі корпоративних прав. В результаті цього правочину, ОСОБА_5 (позивач), взамін частки у статутному капіталі (99%) Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" отримав кошти у сумі 495 000,00 грн, що і відповідає вартості корпоративних прав, які було реалізовано. 
Таким чином, як вказує відповідач, реалізовуючи намір ОСОБА_5 та діючи в межах встановлених довіреністю повноважень, ОСОБА_1 добросовісно здійснив законні правочини, в результаті яких спірне майно перейшло у власність Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", а ОСОБА_5 отримав відповідну компенсацію – кошти. Враховуючи зміст правочинів, які вчинив ОСОБА_6 , як повірений та відсутність заперечень з цими діями та правочинами ОСОБА_5 , як Довірителя, протягом строку, що перевищує позовну давність (розумні строки), слід дійти висновку про конклюдентність поведінки (дій) обох наведених вище учасників правочинів (мовчазна згода). 
Отже, на переконання відповідача, з матеріалів справи вбачається, що позивач чітко усвідомлював зміст і наслідки Довіреності, яку він особисто підписав 21.08.2018 у присутності нотаріуса та бажав настання, обумовлених усним договором доручення, наслідків.
Відповідач вважає, що наведеним спростовується твердження позивача про позбавлення його майна, спричиненням збитків. Зважаючи на наведене вище, ОСОБА_5 не був позбавлений свого майна безвідплатно та поза своєю волею, а реалізував свій намір відчужити свій актив на компенсаційні основі (за гроші), який виражався в усному договорі дорученні та Довіреності від 21.08.2018 з відповідними чітко обумовленими повноваженнями Повіреного чи його представників.
Разом з цим, відповідач відзначає, що у 2025 році, на тлі декількох судових проваджень щодо захисту майнових прав власника – Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" на спірне майно, позивач все ж оспорює правочини, які були вчинені за його вказівкою та на підставі визнаних ним розпоряджень і повноважень, вказуючи на те, що станом на 2025 рік він не погоджується із діями його Повіреного ( ОСОБА_1 ) і діями опосередкованих Повірених, права яких ним же попередньо були погоджені у Довіреності. Таким чином, на сьогодні, позивач виражає намір отримати без компенсації майно, відчуження якого погодив у 2018 році без обумовлень та за яке отримав корпоративні права у вигляді вирішальної частки у статутному капіталі Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" (99 %) вартістю 495 000,00 грн, яку згодом продав ОСОБА_1 за цією ж справедливою ціною на підставі договору купівлі-продажу. На підтвердження викладеного відповідач додає протоколи зборів засновників Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" від 27.08.2018 № 1/2018 та від 13.09.2018 № 2/218, договір купівлі-продажу корпоративних прав та акт приймання-передачі корпоративних прав. Відповідач підкреслює, що жоден з цих правочинів не було оскаржено, спростовано чи поставлено під сумнів. Відтак зауважує, що зміни власника спірного майна та корпоративних прав, як і наявність довіреності та дій з передоручення, які мали місце у 2018 році, відображені у відповідних державних реєстрах, доступ до яких позивач мав без обмежень, однак демонстрував мовчазну згоду з правочинами, пов`язаними зі спірним майном та іншими його активами протягом строку, який значно перевищує строк позовної давності.
Отже, на думку відповідача, така поведінка позивача є суперечливою, а його аргументи, що викладені у позовній заяві, не підтверджуються достатніми та допустимими доказами і спростовуються документально наявними у справі матеріалами. 
Таким чином, на переконання відповідача, враховуючи обставини даного спору та поведінку позивача, який займає взаємовиключні позиції, зокрема щодо підстав укладання та підписання Довіреності та наступних запереченнях своїх рішень щодо розпорядження своїми активами через Повіреного та ставить під сумнів справжність свого підпису на цій Довіреності без будь-яких попередніх дій, направлених на контроль за своїм майном і активами упродовж 2018-2025 років, відповідно, у цій справі суд повинен застосувати доктрину "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки).
Отже, відповідач наголошує, що зміст довіреності, яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. 21.08.2018 (реєстр. № 1319), яка містить докази чіткого волевиявлення та намірів позивача, що не змінилися протягом здійснення Повіреним (Гісем М.В.) своїх повноважень з розпорядження активами позивача, мають бути більш вірогідними у розумінні статті 79 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), ніж докази подані позивачем на підтвердження факту відкриття кримінального провадження для перевірки обставин, викладених позивачем у відповідній заяві про злочин.
Окрім цього, у відзиві на позовну заяву відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності до заявлених позивачем у позові вимог, посилаючись на те, що перебіг позовної давності починається з моменту внесення 30.08.2018 до Державного реєстру нерухомого майна відповідних відомостей про зміну власника.
Відповідь на відзив.
У поданій суду відповіді на відзив позивач зазначає, що ОСОБА_5 не видавав жодних довіреностей на ім`я ОСОБА_1 та не мав наміру відчужити своє майно, а довіреність, яка нібито ним видана є підробленою у зв`язку з чим триває досудове розслідування у кримінальному провадженні №12022071170000723.
Водночас вказує на те, що в порушення вимог частини 3 статті 238 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), ОСОБА_1 будучи представником за довіреністю Грабара О.О., видав передоручення на Дідика В.В., з метою вчинення правочинів у своїх інтересах, адже у всіх правочинах ОСОБА_1 діяв або як представник (підписант) підприємства, зокрема при передачі майна Приватному підприємству "ВІНДС Ужгород", або як вигодонабувач при укладенні договору купівлі-продажу корпоративних прав, які належали Грабару О.О., а тому вчинені правочини є недійсними.
Також позивач наголошує, що доводи відповідача зводяться лише до констатації факту видачі довіреності, яка є підробленою та правочини вчинені на підставі такої є нікчемними, у зв`язку із чим позивач у позовній заяві просив суд витребувати довіреність від 21.08.2018 з метою проведення експертного дослідження на предмет її підроблення.
Окрім цього, просить врахувати, що позивачу стало відомо про порушене право лише у грудні 2022 року, то відповідно на момент подання даного позову строк позовної давності у три роки не сплив.
Додаткові пояснення позивача від 12.03.2026.
У додаткових поясненнях позивач повторно посилається на порушення частини 3 статті 238 ЦК України, а також вказує на відсутність волевиявлення позивача на відчуження належного йому нерухомого майна шляхом надання відповідних повноважень іншій особі, та здійснення сторонніми особами дій, направлених на незаконне заволодіння майном останнього, що, на думку останнього, свідчить про нікчемність довіреності, оформлення якої не породжує для сторін жодних прав та обов`язків.
Позивач також відзначає, що зі змісту довіреності вбачається, що у такій не передбачено конкретного переліку дій, які ОСОБА_1 , як повірений може вчиняти від імені ФОП Грабара О.О., дана довіреність носить виключно загальний характер та не відображає волевиявлення ФОП Грабара О.О. на здійснення конкретного правочину або іншої дії в його інтересах.
Окрім цього, вказує, що реєстрація Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" відбулась без відома ОСОБА_5 , документи, які стосуються створення Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", підписувались від імені ОСОБА_5 різними особами, які не погоджували із ним вчинення таких юридично значимих дій, зокрема, ОСОБА_1 не був уповноважений представляти інтереси позивача при створенні Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" та діючи всупереч інтересам ОСОБА_5 не погоджував з ним які рішення необхідно прийняти на загальних зборах Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", а також реєстрація підприємства здійснювалась неуповноваженою особою Дворським В.М.
Додаткові пояснення відповідача від 21.04.2026.
У додаткових поясненнях відповідач зазначає, що у цьому спорі позивач звернувся до відповідача з двома позовними вимогами:
- скасування державної реєстрації права власності Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" на спірний об`єкт нерухомого майна
- витребування цього об`єкту нерухомого майна з чужого незаконного володіння Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" на користь ФОП Грабара О.О.
Разом з цим, відповідач наголошує, що нікчемність чи недійсність правочину не може ґрунтуватися на абстрактних твердженнях без доведення порушення прав або інтересів. До того ж, паралельно з відсутністю підстав для нікчемності, позовні вимоги не охоплюють вимог про незаконність правочину, який став правовою основою і підставою для реєстрації права власності Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" на спірний об`єкт нерухомого майна, скасування якої позивач домагається. А це, за доводами відповідача, у свою чергу порушує правову логіку і причинно-наслідковий зв`язок між чинним правочином, юридичним наслідком якого є відповідна реєстрація правового стану майна та позовними вимогами, наслідком задоволення яких мав би бути перехід права власності на спірне майно до позивача.
Відповідач вказує, що у цьому спорі позивач, обґрунтовуючи позов твердженням про підробку довіреності, водночас свідомо унеможливив її перевірку шляхом відмови від участі в експертизі. За таких обставин він не лише не довів підстав позову, а й позбавив власні доводи доказового значення. Відповідач відзначає, що усі подальші твердження позивача про вчинення правочинів всупереч волі останнього є похідними від недоведеної обставини та не можуть бути покладені в основу судового рішення.
При цьому відповідач відзначає, що в результаті внесення спірного нерухомого майна до статутного капіталу, воно припинило бути об`єктом права власності позивача та було замінене корпоративними правами. Подальше відчуження цих прав на відплатній основі свідчить про завершення економічного циклу розпорядження активом. За таких обставин відсутній безперервний ланцюг переходу одного й того ж об`єкта права, а відтак відсутні правові підстави для витребування майна або скасування державної реєстрації права власності за Відповідачем.
Отже, відповідач наголошує, що позивач, не довівши незаконності первісного вибуття нерухомого майна та водночас унеможлививши перевірку своїх тверджень щодо підробки довіреності, фактично намагається обійти встановлену законом та судовою практикою послідовність захисту права.
Відтак, на переконання відповідача, (1) спірне нерухоме майно вибуло внаслідок відплатного правочину (внесення до статутного капіталу), (2) позивач отримав корпоративні права як еквівалент, ці права були реалізовані на платній основі, а тому (3) відсутні ознаки вибуття майна поза волею та, відповідно, відсутні підстави для застосування статті 388 ЦК України.
Додаткові пояснення позивача від 12.05.2026.
Позивач у додаткових поясненнях наголошує на тому, що відповідач чи треті особи у даній справі не надали жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_5 надав вказівку на вчинення оскаржуваних правочинів або його повідомили довірителі про вчинення таких, а також на відсутність доказів передачі коштів за відчуження майнових прав.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як встановлено судом, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю комерційний банк "Коопінвестбанк", посвідченого Дроботя А.Й., приватним нотаріусом Ужгородського нотаріального округу 03.03.2006 за реєстровим № 163, приватний підприємець Грабар Олександр Олександрович набув у власність нерухоме майно (незавершений будівництвом торговий комплекс 94 % готовності), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
В подальшому, 21.08.2018 ОСОБА_5 видано довіреність, яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. 21.08.2018 (реєстр. № 1319).
Зазначеною довіреністю позивач уповноважив ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 12.12.2012 Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ) бути представником останнього у всіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування, в тому числі, але не виключно: в управліннях, відомствах, та структурних підрозділах міністерства юстиції (управліннях будь-якого рівня), органах нотаріату, державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; БТІ, органах місцевого самоврядування та їх відділах, Держземагентства а також перед фізичними особами з питань, пов`язаних з наміром позивача стати учасником / засновником будь-якого господарюючого суб`єкту (товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, приватного підприємства тощо), вступом позивача в склад зазначених юридичних осіб, внесенням частки до статутного капіталу господарюючих суб`єктів, зокрема внесення належного позивачу нерухомого майна як частки статутного капіталу, а також – при потребі розпорядження належними позивачу корпоративними правами та/або часткою у статутному капіталі юридичних осіб:
- відчуженням (продажом чи іншим передбаченим законодавством способом відступлення належних позивачу часток у статутних капіталах чи прав власника підприємства, товариств, учасником яких позивач є та стане внаслідок реалізації представником повноважень по цій довіреності, при відомих представнику обставинах;
- припиненням участі позивача у зазначених юридичних особах, реалізацією інших корпоративних прав як учасника/власника/співвласника юридичних осіб, передбачених законодавством України;
- реєстрацією у відповідних органах господарюючих суб`єктів – юридичних осіб за участю позивача та / або відповідних змін;
- користування та розпорядження (продажу, застави / передачі в іпотеку, здачі в оренду, міни тощо) за ціну та на умовах на власний розсуд представника, належним позивачу нерухомим майном, де б воно не знаходилось і з чого не складалось.
З метою виконання наданих повноважень представник вправі:
- брати участь у вищих органах управління господарюючих суб`єктів-юридичних осіб порушувати питання про скликання вищих органів управління, коли того будуть вимагати обставини, а також, обирати вищий керівний орган юридичної особи, у випадку необхідності змінити юридичну адресу юридичної особи та ін.;
- приймати рішення та голосувати від імені позивача з будь-яких питань, що попередньо усно узгоджуються з позивачем, без доказування факту такого узгодження третім особам;
- укладати від імені позивача договори щодо внесення частки (паю) до статутного капіталу Товариств чи її придбання, придбання прав власника підприємств за ціною та на умовах, відомих представнику, укладати договори щодо відчуження належних позивачу прав власника підприємств, та часток у статутному капіталі, визначаючи умови, ціну та строки на власний розсуд;
- підписувати рішення (протоколи) вищого органу управління юридичних осіб, в тому числі щодо придбання та/або внесення позивачем частки (паю) в статутний капітал Товариств, підприємств тощо;
- підписувати установчі, документи (статути) юридичних осіб, а також підписувати зміни до установчих документів, визначаючи, в разі необхідності, умови їх діяльності на свій розсуд;
- у випадку необхідності внести зміни та доповнення до установчих документів суб`єктів – юридичних осіб (у т. ч. з викладенням цих документів у новій редакції), підписати їх в органах нотаріату та здійснити реєстрацію у відповідних державних органах реєстрації;
- подавати, підписувати та отримувати заяви, довідки, документи, клопотання, будь-які інші необхідні документи, необхідні для виконання даного доручення;
- придбанням (внесенням) позивачем частки в статутний капітал господарюючого суб`єкту, розпорядженням часткою статутного капіталу, розпорядження правами власника підприємства, внесенням частки до статутного капіталу, в тому числі нерухомим майно;
- клопотати про державну реєстрацію новостворених юридичних осіб та / або внесених змін до установчих документів у відповідних органах у встановленому порядку, зокрема подати документи на державну реєстрацію (заяву та необхідний комплект документів); отримувати належні позивачу документи, витяги / інформацію, довідки, заяви;
- подавати від імені позивача довідки, документи та заяви (в тому числі щодо сімейного стану позивача, щодо правового режиму належного позивачу майна, щодо відсутності та/або наявності права користування у малолітніх, неповнолітніх та третіх осіб нерухомим майном); отримувати документи, включаючи правоустановчі, дублікати, витяги / інформацію з Єдиних та Державних реєстрів, звіти про експертну (ринкову) вартість нерухомого майна, витяги з Державного земельного кадастру; розпоряджатися належним позивачу нерухомим майном на власний розсуд; продати, обміняти, заставити /передати в іпотеку, здати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом; розписуватись за позивача, в тому числі підписувати цивільно-правові договори, визначаючи їх ціну та умови на власний розсуд; одержувати гроші, належні позивачу за угодами цивільно-правового характеру, об`єктами яких є належна позивачу нерухомість;
- сплачувати платежі, які повязані з виконанням наданих повноважень;
- вчиняти інші дії, передбачені чинним законодавством України для такого роду уповноважень.
Зазначена довіреність видана на підставі укладеного з представником в усній формі договору-доручення з правом передоручення строком на три роки.
В подальшому, на підставі виданої Грабаром О.О. довіреності, 30.08.2018 ОСОБА_1 видано довіреність, якою останній передоручив вказані права, у тому числі щодо розпорядження майном та представлення інтересів ОСОБА_5 , на ім`я ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_4 ). Зазначена довіреність також посвідчена приватним нотаріусом та зареєстрована в реєстрі за № 1479. 
Судом також встановлено, що відповідно до змісту виданої ОСОБА_5 довіреності, на виконання усного договору доручення ОСОБА_1 особисто чи через передоручення, представляючи ОСОБА_5 здійснив правочин, за яким спірне нерухоме майно (реєстраційний номер за РПВН: 15764100) було внесене до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" за погодженою між сторонами вартістю 495 000,00 грн станом на 29.08.2018 в обмін на 99 % статутного капіталу цього підприємства, що підтверджується Протоколом зборів засновників Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" № 1/2018 від 27.08.2018 та Актом приймання-передачі майна до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" від 30.08.2018. 
Таким чином, судом встановлено, що спірне нерухоме майно позивача, на підставі цього правочину перейшло у власність юридичної особи – Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", що і було метою видачі ОСОБА_5 довіреності від 21.08.2018 (реєстр. №1319).
Окрім цього, судом встановлено, що в подальшому ОСОБА_1 самостійно та через передоручення у відповідності до усного договору доручення та довіреності від 21.08.2018 (реєстр. № 1319) реалізуючи намір ОСОБА_5 (позивача) відчужити належні йому корпоративні права на компенсаційній основі (за 495 000,00 грн, що відповідає вартості корпоративних прав), вчинив правочин купівлі-продажу, що підтверджується Протоколом зборів засновників Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" № 2/2018 від 13.09.2018, договором купівлі-продажу корпоративних прав та Актом приймання передачі корпоративних прав. 
Позивач, обґрунтовуючи позов твердженням про підробку виданої на ім`я ОСОБА_1 довіреності від 21.08.2018 (реєстр. № 1319), вказує, що такі дії призвели до фактичного позбавлення останнього права власності на нерухоме майно, поза його волею та безоплатно, чим порушено його права та інтереси.
Зазначені обставини стали підставою для звернення ФОП Грабара О.О. до суду з позовом у цій справі.
НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ ТА ОЦІНКА СУДУ
Щодо суті спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.
Статтею 15 ЦК України унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. 
При цьому частина 2 статті 15 ЦК України також визначає право кожної особи на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову – факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема фізичні особи-підприємці, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
В контексті завдань господарського судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача.
Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вказаними вище нормами права.
Реалізуючи гарантоване статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У цьому контексті суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому Європейський суд справ людини у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі "Scordino v. Italy (№ 1)" від 29.03.2006, заява №36813/97; пункт 45 рішення у справі "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany" від 12.07.2001, заява № 42527/98).
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та / або оспорювання його прав та інтересів.
Водночас підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).
Таким чином, з огляду на положення процесуального закону (зокрема статті 236, 237 ГПК України) суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.
За змістом положення статті 14 ГПК України передбачено обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У частині 1 та пунктах 4, 5 частини 3 статті 162 ГПК передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову – це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову – це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору ("da mihi factum, dabo tibi jus"). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "jura novit curia" (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).
З урахуванням викладеного вище, суд зауважує, що при розгляді спору у цій справі передусім підлягають встановленню (1) наявність порушення цивільного права або інтересу позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду, (2) яке саме право (інтерес) порушене, (3) в чому полягає порушення.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).
Окрім цього, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18 виснував, що, вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Як убачається з матеріалів позовної заяви ФОП Грабара О.О., в основу підстав заявленого позову покладено твердження про підробку виданої позивачем на ім`я Гісема М.В. довіреності, яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. 21.08.2018 (реєстр. № 1319) та на підставі якої Повіреним в межах визначених довіреністю повноважень вчинено правочин щодо внесення спірного нерухомого майна позивача як внеску до Статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород".
Оскільки предметом судового дослідження у цій справі є довіреність, яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. 21.08.2018 (реєстр. № 1319), факт видачі якої від імені Грабара О.О. заперечується позивачем, відповідачем шляхом подання суду 05.03.2026 відповідного клопотання було ініційовано питання щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи на предмет встановлення справжності підпису Грабара О.О. на такій довіреності та одночасно надано для відповідного експертного дослідження оригінал цієї довіреності.
Розглянувши у підготовчому засідання 18.03.2026 клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, суд дійшов висновку про необхідність відкладення підготовчого засідання з підстав необхідності виклику ОСОБА_5 в підготовче засідання для відібрання експериментальних зразків підпису, а також з метою зобов`язання позивача надати суду оригінали документів з вільними зразками підпису максимально наближених за часом виконання до спірної у даній справі довіреності від 21.08.2018.
Натомість, до початку наступного підготовчого засідання (16.04.2026) позивачем особисто через канцелярію суду було подано заяву від 15.04.2026 (вх. №02.3.1-02/3507/26 від 16.04.2026), в якій позивачем, зокрема, зазначено про недоцільність проведення у справі судової почеркознавчої експертизи та відсутність у розпорядженні останнього офіційних документів, які б містили вільний зразок підпису позивача станом на час вчинення відповідної довіреності та не були пов`язані з обставинами цієї справи. 
При цьому суд також враховує, що позивач не забезпечив особисту явку в підготовче засідання 16.04.2026 для відібрання (надання) експериментальних зразків підпису, що, в свою чергу, унеможливлює проведення судової почеркознавчої експертизи, а задоволення такого клопотання про призначення експертизи призвело б до безпідставного зупинення провадження у справі та необґрунтованого затягування судового розгляду.
З урахуванням наведеного, у розгляді цього спору суд також враховує принцип "процесуальної рівності сторін", який передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення Європейського суду з прав людини від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 89 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У розумінні положень наведених вище норм на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
У постанові від 21.09.2022 у справі № 904/3469/21 Верховний Суд зазначив таке:"…Законодавець як одну із засад (принципів) господарського судочинства визначив змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 ГПК України). Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення своїх вимог (частина 3 статті 13 ГПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (пункт 81) зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, якщо інша сторона не надала доказів протилежного. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто "концепція негативного доказу", закріплена у частині 10 статті 81 ГПК України, не може тлумачитися так, що певна обставина вважається доведеною, допоки інша сторона її не спростувала, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Про це зазначено у пункті 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18. За загальним правилом, тягар доведення обставин, які є підставою позову, покладається на позивача.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що до надання оцінки відповідним доказам у справі в порядку статті 86 ГПК України суд у першу чергу повинен визначити факти, які необхідно встановити для вирішення спору, а також які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (тобто встановити факти, які входять в предмет доказування)".
Такий підхід також узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Отже, врахувавши положення частини 4 статті 13 ГПК України, суд надав позивачу можливість діяти альтернативно: або надати вільні зразками підпису максимально наближені за часом виконання до спірної у даній справі довіреності від 21.08.2018 та з`явитися до суду з метою відбору експериментальних зразків підпису, або нести ризик процесуальних наслідків невчинення процесуальних дій (неявки до суду), передбачених частиною 4 статті 102 ГПК України.
З аналізу цієї норми процесуального права (частина 4 статті 102 ГПК України) вбачається, що в разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, визнання встановленою обставини, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмова в її визнанні є правом, а не обов`язком суду, тобто відноситься до його дискреційних повноважень (див. постанову Верховного Суду від 20.05.2025 у справі № 904/8753/21).
Верховний Суд у справі № 910/16911/20 також зауважує, що вказаною статтею передбачено право, а не обов`язок суду визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню. Крім цього, у такому разі потрібно встановити також і факт ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню.
У зв`язку із наведеним, суд вважає за необхідне відмітити, що подібна позиція позивача щодо встановлення фактичних обставин, пов`язаних з видачею останнім спірної у даній справі довіреності від 21.08.2018, є проявом суперечливої процесуальної поведінки і не узгоджуються з приписами частини 2 статті 42 ГПК України, які передбачають, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;
З цих підстав суд відхиляє аргументи позивача в частині відповідних обставин, які зводяться виключно до заперечення факту видачі останнім відповідної довіреності на ім`я ОСОБА_1 , яку нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Венгер О.А. 21.08.2018 (реєстр. № 1319), оригінал якої відповідачем також було долучено до відповідного клопотання та безпосередньо досліджено судом у судовому засіданні.
З урахуванням чого, суд вважає наявними підстави для застосування норми частини 4 статті 102 ГПК України, відповідно до якої у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про більшу вірогідність доказів, наданих відповідачем у підтвердження обґрунтування своєї позиції щодо факту видачі позивачем 21.08.2018 нотаріально посвідченої довіреності (реєстр. № 1319), на підставі якої Повіреним в межах визначених довіреністю повноважень вчинено правочин щодо внесення спірного нерухомого майна позивача як внеску до Статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород". Такі висновки суду засновані передусім на відсутності належних спростувань з боку позивача цих обставин, а сам оригінал довіреності, як уже зазначалося, був досліджений безпосередньо у судовому засіданні.
Водночас, надаючи оцінку доводам позивача (та відповідним запереченням відповідача) щодо змісту та обсягу визначених довіреністю від 21.08.2018 повноважень Повіреного, суд враховує наступне.
Як слідує зі змісту довіреності від 21.08.2018, її видано у відповідності та на підставі усного договору доручення.
Відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Згідно з частинами 1 та 3 статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (частина 1 статті 1000 ЦК України).
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).
Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина 1 статті 1004 ЦК України).
Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006 ЦК України).
Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина 1 статті 1007 ЦК України).
У постанові від 25.03.2024 у справі № 458/229/18 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформував такі висновки:
- традиційно в доктрині приватного права виокремлюють договірне представництво або добровільне, що виникає на підставі договору. Цим договором, зокрема, є договір доручення (глава 68 ЦК України);
- довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина 1 статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво;
- глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання;
- з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва;
- видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.
Як уже зазначалося та встановлено судом, 21.08.2018 позивачем на ім`я ОСОБА_1 видано нотаріально посвідчену довіреність, зміст якої охоплює уповноваження Повіреного на вчинення таких чітко визначених юридичних дій, як внесення майна до статутного капіталу товариства, що є правочином, спрямованим на набуття корпоративних прав, а також правочину, спрямованого на відчуження корпоративних прав.
З огляду на ці обставини та враховуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, суд висновує, що між позивачем та Повіреним ( ОСОБА_1 ) виникли правовідносини за договором доручення, укладеного в усній формі, а тому протилежні аргументи позивача щодо необхідності отримання Повіреним додаткового погодження (згоди) Довірителя (позивача) на вчинення конкретно визначених дій в межах обсягу визначених довіреністю повноважень, є помилковими.
Згідно з частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України (далі – ГК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) корпоративні права – це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Частиною 3 статті 167 ГК України визначено, що під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
З аналізу вищевикладеного слідує, що корпоративні права характеризуються такими ознаками:
1) особа має частку у статутному капіталі господарської організації;
2) особа має права на участь в управлінні господарською організацією,
3) має право на отримання певної частини прибутку (дивідендів) господарської організації.
З вищевикладених норм права слідує, що корпоративні права це сукупність прав, що належать учаснику юридичної особи, та виникають у особи, яка є учасником (засновником, акціонером, пайовиком) юридичної особи, і ці права визначаються законом та статутом товариства.
Таким чином, суд констатує, що з моменту внесення спірного нерухомого майна позивача до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", результатом такого внесення стало саме набуття позивачем корпоративних прав як самостійного майнового активу (економічного еквіваленту такого майна).
Отже, в результаті такого внесення право власності позивача на майно припинилося, натомість у позивача як в учасника Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" виникло нове право – корпоративне (частка/пай).
Наведені позивачем у додаткових поясненнях від 12.03.2026 та додаткових поясненнях від 12.05.2026 посилання на те, що ОСОБА_1 , вчиняючи правочини від імені ОСОБА_5 , діяв виключно у своїх інтересах, що суперечить вимогам статті 238 ЦК України, не можуть бути прийняті судом, оскільки такі обставини та відповідна правова кваліфікація цих обставин позивачем у позові не визначалися ані правовою, ані фактичною підставами позову.
Водночас, щодо заявлених вимог позову та правової підстави таких вимог суд враховує, що для застосування механізму витребування у порядку статті 388 ЦК України необхідно довести, що майно вибуло з володіння власника поза його волею. 
Однак, зміст довіреності від 21.08.2018 містить докази беззаперечного чіткого волевиявлення та намірів позивача, що не змінилися протягом здійснення Повіреним ( ОСОБА_1 ) своїх повноважень з розпорядження активами позивача, що суд оцінює більш вірогідними щодо наявності волевиявлення останнього щодо вчинення відповідного правочину, ніж докази подані позивачем на підтвердження факту відкриття кримінального провадження для перевірки обставин, викладених позивачем у заяві про злочин.
Отже, як встановлено судом, у спірному випадку нерухоме майно позивача було внесене до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород" (відплатно), взамін чого останнім отримано корпоративні права (частку до статутного капіталу) і саме ці корпоративні права в подальшому також було реалізовано (відчужено за плату).
В свою чергу суд також відзначає, що віндикаційна вимога самостійно може бути ефективним способом захисту порушеного права тільки у випадку, якщо відповідач є безтитульним володільцем; коли майно перейшло до володільця безпідставно, без встановлених законом підстав. Коли ж це майно перейшло до володільця на підставі правочину, віндикаційний позов може бути заявлений тільки як наслідок недійсності цього правочину. У випадку, коли правочин, наслідком якого є набуття прав на майно, є законним, - віндикаційна вимога є безпідставною.
Натомість, у цьому спорі позивачем належними та допустимими доказами не доведено незаконності первісного вибуття майна внаслідок його внесення до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород".
Окрім цього, суд також враховує висновок Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 24.02.2025 у справі № 504/3085/20 (провадження № 61-17178сво23), відповідно до якого неотримання продавцем грошових коштів за договором купівлі-продажу, укладеним продавцем, від імені якого діяв представник, не свідчить про недійсність договору, оскільки невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним.
Таким чином, посилання позивача на відсутність розрахунку за укладеним в подальшому правочином, на підставі якого такі корпоративні права були реалізовані (відчужені), саме по собі також не може мати юридичного значення в межах визначеного позивачем предмету та підстав заявленого позову.
Отже, суд висновує, що заявлений у цій справі позов, спрямований на скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірне нерухоме майно та повернення такого майна позивачу. Проте, як уже зазначалося та встановлено судом, позивач не має правового титулу на таке нерухоме майно після його внесення до статутного капіталу відповідача, позаяк відсутній юридичний зв`язок між позивачем і майном, а відтак і відсутній належний предмет витребування. 
Наведене вище, в свою чергу, унеможливлює висновок суду про доведеність позивачем в межах визначеного останнім предмету та підстав заявленого позову порушення відповідачем права (інтересу) позивача за правовідносинами, пов`язаними з внесенням позивачем спірного нерухомого майна до статутного капіталу Приватного підприємства "ВІНДС Ужгород", набуттям позивачем корпоративних прав (частки у статутному капіталі) та подальшим відчуженням таких.
Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до заявлених у справі вимог, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц, в якій зроблено висновок, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Якщо право чи інтерес не порушено, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303-А. пункт 29).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених учасниками судового процесу, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування таких висновків суду.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.
Розподіл судових витрат.
Витрати зі сплати судового збору відповідно до вимог статті 129 ГПК України покладаються на позивача.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 24.07.2026.

Суддя Д. Є. Мірошниченко