ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року

м. Київ

cправа № 924/251/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Офісу Генерального прокурора - Пустовіт М. Л.,
Хмельницької обласної військової адміністрації - не з`явився, 
Судилківської сільської ради - не з`явився,
Шепетівського районного 
спеціалізованого лісокомунального підприємства - Заремби О. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 (у складі колегії суддів: Василишин А. Р. (головуючий), Бучинська Г. Б., Філіпова Т. Л.)
у справі № 924/251/25
за позовом Керівника Шепетівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації
до Судилківської сільської ради,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства,
про скасування державної реєстрації права комунальної власності та зобов`язання повернути на користь держави земельну ділянку лісогосподарського призначення, розташовану на території об`єкта природно-заповідного фонду,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2025 року Керівник Шепетівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Судилківської сільської ради, у якому просив суд:
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі права власності на нерухоме майно право комунальної власності Судилківської сільської ради на земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001;
- зобов`язати Судилківську сільську раду повернути на користь держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001 площею 951,6435 га.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач усупереч положенням статей 1, 5, 7, 8, 17 Лісового кодексу України, статей 3, 12, 19, 20, 40, 43, 55, 84, 122, пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України зареєстрував право комунальної власність на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, розташовану на території регіонального ландшафтного парку «Мальованка», який є об`єктом природно-заповідного фонду.
Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 18.03.2025, зокрема, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Шепетівське районне спеціалізоване лісокомунальне підприємство.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 27.05.2025 позов задоволено. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі права власності на нерухоме майно право комунальної власності Судилківської сільської ради на земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001. Зобов`язано Судилківську сільську раду повернути на користь держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001 площею 951,6435 гектари.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 рішення Господарського суду Хмельницької області від 27.05.2025 скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, у жовтні 2025 року Заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 скасувати, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 27.05.2025 залишити в силі.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.11.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 924/251/25 за касаційною скаргою Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.11.2025.
Судилківська сільська рада та Шепетівське районне спеціалізоване лісокомунальне підприємство у відзивах на касаційну скаргу зазначають про законність та обґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції, просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.11.2025 зупинено касаційне провадження у справі № 924/251/25 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі № 367/8835/16-ц.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.12.2025 відмовлено у задоволенні клопотання Судилківської сільської ради про поновлення касаційного провадження у справі № 924/251/25.
Зважаючи на оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2026 у справі № 367/8835/16-ц, ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2025 поновлено касаційне провадження у справі № 924/251/25 за касаційною скаргою Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.07.2026.
14.07.2026 до Верховного Суду надійшло клопотання Судилківської сільської ради про розгляд касаційної скарги без участі її представника.
Хмельницька обласна військова адміністрація та Судилківська сільська рада у судове засідання своїх представників не направили.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.
Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, клопотання Судилківської сільської рада про розгляд касаційної скарги без участі її представника, а також те, що Хмельницька обласна військова адміністрація не зверталась до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представників Хмельницької обласної військової адміністрації та Судилківської сільської ради. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора, Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Судом апеляційної інстанції установлено, що під час опрацювання відкритих джерел, а також офіційної інформації підприємств та установ в межах здійснення заходів представницької діяльності Шепетівською окружною прокуратурою встановлено порушення вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки лісового фонду державної форми власності, яка знаходиться на території регіонального ландшафтного парку «Мальованка», та розташована на території Шепетівського району Хмельницької області.
Згідно з даними Державного земельного кадастру на території Судилківської сільської ради за межами населених пунктів сформовано земельну ділянку з цільовим призначенням «землі лісогосподарського призначення» з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001, площею 951,6435 га. 
Згідно з даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.01.2024 на підставі Закону України від 28.04.2021 № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» за Судилківською сільською територіальною громадою в особі Судилківської сільської ради зареєстровано право (комунальної) власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001.
Вказана земельна ділянка розташована на території регіонального ландшафтного парку «Мальованка», який є об`єктом природно-заповідного фонду України місцевого значення
Регіональний ландшафтний парк «Мальованка» площею 16915,33 га, розташований на території Шепетівського району, є об`єктом природно-заповідного фонду України, створений з метою збереження, відтворення та раціонального використання біологічного та ландшафтного різноманіття Малого Полісся на підставі рішення Хмельницької обласної ради від 11.05.1999 № 21, загальна площа якого складала 15660,3 га без вилучення земельних ділянок та інших природних об`єктів у їх власників та користувачів.
Рішенням Хмельницької обласної ради від 30.03.2004 № 23-11/2004 розширено площу вказаного об`єкту природно-заповідного фонду на 1255 га за рахунок земель сільських рад Шепетівського району Хмельницької області, загальна площа парку склала 16915,3 га.
Земельна ділянка з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001 перебуває на праві постійного користування у Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства на підставі рішення Хмельницької обласної ради від 28.12.2000 № 19 «Про припинення права користування та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування» у зв`язку з припиненням юридичних осіб - попередніх користувачів земельних ділянок лісового фонду, а саме: КСП «Врожай», СС «Перемога», СС «Промінь», КСП «Добробут» та підприємства з відгодівлі ВРХ.
За інформацією, наданою Хмельницькою обласною військовою адміністрацією (лист від 27.11.2024), відомості про прийняття адміністрацією рішення щодо вилучення із державного лісового фонду земельної ділянки з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001 відсутні.
Предметом розгляду у справі, що розглядається, є позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі права власності на нерухоме майно права комунальної власності Судилківської сільської ради на земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001, зобов`язання Судилківську сільську раду повернути на користь держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, обґрунтовані незаконним набуттям Судилківською сільською радою права власності на земельну ділянку державного лісового фонду, яка є об`єктом підвищеного захисту із спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання, на території якої розташовано регіональний ландшафтний парк «Мальванка», який є об`єктом природно-заповідного фонду України місцевого значення. На думку прокурора, такими діями Судилківська сільська рада порушила права власника - Хмельницької обласної військової адміністрації та постійного користувача - Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства, які не можуть вільно використовувати та розпоряджатися такою земельною ділянкою, а також забезпечити її охорону та належне обслуговування.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що набуття права власності Судилківською сільською радою на земельну ділянку лісогосподарського призначення, загальною площею 951,6435 га, розташовану на території регіонального ландшафтного парку «Мальванка», здійснено із порушенням статей 1, 5, 7, 8, 17 Лісового кодексу України, статей 3, 12, 19, 20, 55, 84, 122, пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, а тому така земельна ділянка підлягає поверненню у державну власність в особі Хмельницької обласної військової адміністрації.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з обранням прокурором неналежного способу захисту, суд апеляційної інстанції виходив із того, що прокурор, здійснюючи захист інтересів держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації, ураховуючи, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Судилківською сільською радою, та стверджуючи про її приналежність до земель державної власності лісогосподарського призначення, мав звернутися до суду з віндикаційним позовом за правилами статей 387, 388 Цивільного кодексу України.
Заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури у поданій касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послався на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статей 1, 5, 7, 8, 17 Лісового кодексу України, статей 3, 12, 19, 20, 55, 84, 117, 122 Земельного кодексу України, порушення норм процесуального права, зокрема, статей 11, 13, частини 3 статті 16 ГПК України та на неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 592/11227/20, у постановах Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20.
Крім того, прокурор у касаційній скарзі посилається на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо визначення власника земельних ділянок лісогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів, які перебувають у постійному користуванні комунальних підприємств, що є підставою касаційного оскарженні, передбаченою пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції, виходить із такого.
Згідно з положеннями статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2).
Верховний Суд наголошує на тому, що гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа зазначає в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).
Отже, на позивача покладається обов`язок довести, яким чином порушується його право або законний інтерес, а суд лише після підтвердження таких доводів може надавати оцінку усім обставинам спірних відносин, оскільки відсутність порушених прав чи інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, суди мають надавати оцінку щодо можливості поновлення права/захисту інтересу в обраний позивачем спосіб.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21, від 23.06.2026 у справі № 904/114/25).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (постанови від 30.04.2024 у справі № 910/7464/23, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18 ).
Предметом спору у справі № 924/251/25, що розглядається, є земельна ділянка з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001 площею 951,6435 га, розташована за межами населених пунктів на території Судилківської сільської ради Шепетівського району Хмельницької області.
Позов у справі, що розглядається, подано прокурором в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації як органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Наявність підстав для представництва інтересів держави у спірних відносинах прокурор обґрунтував бездіяльністю позивача щодо захисту належним чином інтересів держави. Як вважає прокурор, порушення інтересів держави полягає у незаконності дій Судилківської сільської ради щодо реєстрації права комунальної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка відбулась з порушенням вимог законодавства; спірна земельна ділянка була та залишається державною власністю, а реєстрація права комунальної власності на неї є незаконною.
З огляду на те, що земельна ділянка лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001 належить до земель державної власності, розпорядником яких є Хмельницька обласна військова адміністрація, прокурор вважає, що при зверненні до суду в інтересах держави правомірно визначив Хмельницької обласної військової адміністрації органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Отже, звертаючись до суду з відповідним позовом, прокурор обґрунтував в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду, а також визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, земельна ділянка з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001 перебуває на праві постійного користування у Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства на підставі рішення Хмельницької обласної ради від 28.12.2000 № 19 «Про припинення права користування та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування» у зв`язку з припиненням юридичних осіб - попередніх користувачів земельних ділянок лісового фонду, а саме: КСП «Врожай», СС «Перемога», СС «Промінь», КСП «Добробут» та підприємства з відгодівлі ВРХ.
Шепетівське районне спеціалізоване лісокомунальне підприємство за організаційно правовою формою є комунальним підприємством, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.03.2025.
Зазначені обставини прокурором та учасниками справи не заперечувались.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.01.2024 за Судилківською сільською територіальною громадою в особі Судилківської сільської ради зареєстровано право (комунальної) власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001.
У позові прокурор зазначив, що Судилківська сільська рада зареєструвала право комунальної власності територіальної громади на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, що розташована у межах об`єкту природно-заповідного фонду місцевого значення, відповідно до підпункту «в» пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України (у редакції Закону від 28.04.2021 № 1423), такі дії Судилківської сільської ради підтверджують факт незаконного вибуття спірної земельної ділянки з державного лісового фонду поза волею власника, що є правовою підставою для зобов`язання відповідача повернути цю земельну ділянку у володіння держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації.
Верховний Суд зауважує, що 06.09.2012 Верховною Радою України прийнято Закон України № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01.01.2013, відповідно до абзацу 2 підпункту «а» пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій.
Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.
Законом України № 2498-VIII від 10.07.2018, який набрав чинності 01.01.2019 та пунктом 21 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.
27.05.2021 набрав чинності Закон України від 28.04.2021 №1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24.
Так, відповідно до пункту 24 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); 
б) оборони; 
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; 
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; 
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; 
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Розглядаючи заявлені прокурором позовні вимоги, суд апеляційної інстанції у справі, що розглядається, зазначені вище положення законодавства не врахував та не встановив, чи відносилась спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6825588500:06:029:0001 площею 951,6435 га на час державної реєстрації права комунальної власності на неї до земель державної власності, та відповідно - чи були порушені інтереси держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації щодо цієї земельної ділянки.
Ураховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку із обранням прокурором неналежного способу захисту є передчасним, зробленим без встановлення обставин, які мають визначальне значення у справі та без урахування наведених вище висновків Верховного Суду.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 86, 236 ГПК України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Оскільки наведеним вимогам оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає, її не можна визнати законною і обґрунтованою.
Вищевказане свідчить про порушення судом апеляційної інстанції наведених норм процесуального права, які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України).
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина 4 статті 310 ГПК України).
З огляду на те, що для вирішення спору необхідно встановити обставини та надати оцінку доказам, враховуючи положення пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ураховуючи наведене, касаційна скарга Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції- скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України).
За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури задовольнити частково.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 у справі № 924/251/25 скасувати.
3. Справу № 924/251/25 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І. С. Берднік
Судді: В. А. Зуєв
І. С. Міщенко