Справа № 624/843/25 
провадження № 1-кп/624/25/26 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року Кегичівський районний суд Харківської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Кегичівки, Берестинського району, Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42024222100000045 за обвинуваченням: 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Красне, Кегичівського району, Харківської області, громадянки України, з вищою освітою, одруженої, працюючої директором Комунального закладу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », депутат ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої та фактично мешкаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України,
з участю сторін кримінального провадження:
- обвинувачення: прокурора Кегичівського відділу Берестинської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 , 
- захисту: обвинуваченої ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_6 

в с т а н о в и в:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - депутат місцевої ради) є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради набуває свої повноваження в результаті обрання його до ради відповідно до Закону України «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів». Повноваження депутата місцевої ради починаються з дня відкриття першої сесії відповідної ради з моменту офіційного оголошення підсумків виборів відповідною територіальною виборчою комісією і закінчуються в день відкриття першої сесії цієї ради нового скликання, крім передбачених законом випадків дострокового припинення повноважень депутата місцевої ради або ради, до складу якої його обрано.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження депутата ради починаються з моменту офіційного оголошення відповідною територіальною виборчою комісією на сесії ради рішення про підсумки виборів та визнання повноважень депутатів і закінчуються в день першої сесії ради нового скликання. Повноваження депутата можуть бути припинені достроково у випадках, передбачених законом.
Судом встановлено, що 01.12.2020 на першій сесії ІНФОРМАЦІЯ_4 VIII скликання територіальною виборчою комісією офіційно оголошено рішення про підсумки виборів та визнано повноваження депутатів ІНФОРМАЦІЯ_4 , у тому числі і ОСОБА_4 .
Згідно з пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є: народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови.
Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» на депутатів місцевих рад поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».
Таким чином ОСОБА_4 , будучи депутатом ІНФОРМАЦІЯ_3 , є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».
Згідно зі ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, Регламенту ради га інших нормативно-правових актів, що визначають порядок діяльності ради та її органів.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єкти декларування - особи, зазначені у п. 1 пп. «а», «в»-«г» п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» близькі особи члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік.
На виконання вказаних вимог Закону в розділі 2 «Інформація про членів ім`ї суб`єкта декларування» ОСОБА_4 зазначила відомості про свого чоловіка – ОСОБА_7 , з яким перебуває у шлюбі.
Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а», «в» «г» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_6 ) декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.
Відповідно до п. 2-7 Прикінцевих положень Закону України «Про запобігання корупції» особи, які у 2022-2023 роках не подали декларацію особи, повноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, згідно зі статтею 45 цього Закону, і кінцевий строк для подання яких настав до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», подають такі декларації не пізніше 31 січня 2024 року. Суб`єкти декларування, зазначені у частинах сьомій - чотирнадцятій статті 45 цього Закону, подають відповідні декларації у строки, встановлені частинами сьомою чотирнадцятою статті 45 цього Закону, якщо відповідні декларації не було подано раніше.
Згідно з п.п. 2, 3, 5, 7, 8, ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості про:
- об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають: дані щодо виду, характеристики майна, місцезнаходження, дату набуття майна у власність, оренду або інше право користування, вартість майна на дату набуття його у власність, володіння або користування; у разі якщо нерухоме майно перебуває у спільній власності, про усіх співвласників такого майна вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. У разі якщо нерухоме майно перебуває в оренді або на іншому праві користування, про власника такого майна також вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців;
- цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають: дані щодо транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, а також щодо їх марки та моделі, року випуску, ідентифікаційного номера (за наявності). Відомості про транспортні засоби та інші самохідні машини і механізми зазначаються незалежно від їх вартості;
- інші корпоративні права, що належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї, із зазначенням найменування кожного суб`єкта господарювання, його організаційно-правової форми, коду Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України, частки у статутному (складеному) капіталі товариства, підприємства, організації у грошовому та відсотковому вираженні;
- отримані доходи суб`єкта декларування або членів його сім`ї, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отримані як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, аліменти, благодійна допомога, пенсія, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки, а також соціальні виплати та субсидії у разі виплати їх у грошовій формі та інші доходи;
- наявні у суб`єкта декларування або членів його сім`ї грошові активи, у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках або які зберігаються у банку, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, поворотна фінансова допомога, надана третім особам, та кошти, які не сплачені третіми особами і строк сплати яких настав відповідно до умов правочину або рішення суду, а також активи у дорогоцінних (банківських) металах. Відомості щодо грошових активів включають дані про вид, розмір та валюту активу, а також найменування та код Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України установи, в якій відкриті відповідні рахунки або до якої зроблені відповідні внески. Не підлягають декларуванню наявні грошові активи (у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, поворотна фінансова допомога, надана третім особам, та кошти, які не сплачені третіми особами і строк сплати яких настав відповідно до умов правочину або рішення суду) та активи у дорогоцінних (банківських) металах, якщо сукупна вартість всіх грошових активів не перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року.
Однак, ОСОБА_4 , будучи депутатом VIII скликання ІНФОРМАЦІЯ_3 та являючись суб`єктом декларування, у розумінні пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», діючи всупереч положенням п.п. 2, 3, 5, 7, 8, ч. 1ст. 46 вказаного Закону та порушуючи обов`язки депутата місцевих рад, маючи всі необхідні умови та технічну можливість, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, перебуваючи у невстановленому місці, 25.01.2024 о 15.35, на офіційному веб-сайті Національного агентства заповнила декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік (унікальний ідентифікатор документа d4b02591-805f-4b35-a5da-d8e7859b0f68), та підписала її власним кваліфікованим електронним підписом КНЕДП АСЦК AT КБ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » № 5E984D526F82F38F04000000AA3F44012C22C504, підтвердивши достовірність внесених нею відомостей, тим самим вчинила умисне внесення завідомо недостовірних відомостей до таких розділів декларації:
1. У розділ 3 «Об`єкти нерухомості» ОСОБА_4 не внесла відомості про:
- житловий будинок, загальною площею 117,9 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності чоловіку суб`єкта декларування ОСОБА_7 , вартість якого станом на 30.11.2017 складала – 671017 грн.;
- земельну ділянку з кадастровим номером 6323155100:04:024:0022, площею 2681 м?, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві оренди до 21.09.2021 належала суб`єкту декларування, вартість якої станом на 01.01.2013 складала - 226 142,35 грн.;
- земельну ділянку з кадастровим номером 6323155600:01:010:0052, площею 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності чоловіку суб`єкта декларування ОСОБА_7 , вартість якої станом на 15.07.2024 складала – 188201,51 грн.;
- земельну ділянку з кадастровим номером 6323155600:01:010:0053, площею 0,1075 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності чоловіку суб`єкта декларування ОСОБА_7 , вартість якої станом на 15.07.2024 складала – 3404,63 грн.;
- земельну ділянку з кадастровим номером 6323181300:12:002:0392, площею 5,8406 га, розташовану на території Красненської сільської ради Кегичівського району Харківської області, яка належить на праві приватної власності чоловіку суб`єкта декларування ОСОБА_7 , вартість якої станом на 18.02.2023 складала-212 035,74 грн.
Таким чином ОСОБА_4 у розділі 3 декларації зазначила відомості, що не відповідають дійсності, на загальну суму 1300 801,23 грн., чим не дотримала вимоги п. 2 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції».
2. У розділі 6 «Цінне рухоме майно транспортні засоби» ОСОБА_4 не внесла відомості про:
- транспортний засіб Toyota Land Cruiser Prado 150, 2019 року випуску, VIN НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності суб`єкту декларуванню, вартість якого станом на 25.06.2020 складала – 100 000 грн.;
- транспортний засіб Toyota Avensis, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності чоловіку суб`єкта декларування – ОСОБА_7 , вартість якого станом на 31.12.2021 складала - 234 860 грн.;
- транспортний засіб МАЗ, 1993 року випуску, VIN - НОМЕР_3 , який належить на праві приватної власності чоловіку суб`єкта декларування – ОСОБА_7 , вартість якого станом на 31.12.2021 складала – 119 480грн;
- причіп ГКБ 8350, 1985 року випуску, VIN – НОМЕР_4 , який належить на праві приватної власності чоловіку суб`єкта декларування — ОСОБА_7 , вартість якого станом на 31.12.2021 складала – 50 737,45 грн.;
- причіп ГКБ 8535, 1986 року випуску, VIN – НОМЕР_5 , який належить на праві приватної власності чоловіку суб`єкта декларування — ОСОБА_7 , вартість якого станом на 31.12.2021 складала – 88 722,89 грн.
Таким чином ОСОБА_4 у розділі 6 декларації зазначила відомості, що не відповідають дійсності, на загальну суму 593 800,34 грн., чим не дотримала вимоги п. 3 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції».
3. У розділі 8 «Корпоративні права» ОСОБА_4 не внесла відомості про:
- корпоративні права у фермерському господарстві « ОСОБА_8 », код ЄДРПОУ: НОМЕР_6 , співзасновником якого з 14.10.1992 є чоловік суб`єкта декларування ОСОБА_7 з часткою 12%, що в грошовому еквіваленті складає - 150 грн.
Таким чином ОСОБА_4 у розділі 8 декларації зазначила відомості, що не відповідають дійсності, на загальну суму 150 грн., чим не дотримала вимоги п. 5 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції».
4. У розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» ОСОБА_4 не внесла відомості про:
- отриманий 21.09.2021 дохід від продажу нерухомого майна - нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 323 000 грн.;
- отримання у період з 01.01.2021 до 31.12.2021 доходу чоловіком декларанта - ОСОБА_7 в ПОСП « ІНФОРМАЦІЯ_8 », код ЄДРПОУ НОМЕР_7 у розмірі 158 253,93 грн.;
- отримання у період з 01.01.2021 до 31.12.2021 доходу чоловіком декларанта - ОСОБА_7 в ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_9 », код ЄДРПОУ НОМЕР_8 , у розмірі 184 053,88 грн.;
- отримання у період з 01.01.2021 до 31.12.2021 доходу чоловіком декларанта - ОСОБА_7 як фізичною особою - підприємцем, у розмірі 546 690,20 грн.
Таким чином ОСОБА_4 у розділі 11 декларації зазначила відомості, що не відповідають дійсності, на загальну суму 1 211 998,01 грн., чим не дотримала вимоги п. 7 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції».
5. У розділі 12 «Грошові активи» ОСОБА_4 не внесла відомості про:
- грошові активи у вигляді готівки, які є спільною сумісною власністю суб`єкта декларування у розмірі 550 000 грн;
- залишок коштів на кінець звітного періоду, розміщених на її рахунку НОМЕР_9 в АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » у розмірі 43,09 грн;
- залишок коштів на кінець звітного періоду, розміщених на рахунках: НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 в АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_7 », які належать чоловіку декларанта – ОСОБА_7 , у розмірі 1 413,32 грн.;
- залишок коштів на кінець звітного періоду, розміщених на рахунку НОМЕР_13 в АТ « ІНФОРМАЦІЯ_10 », який належить чоловіку декларанта - ОСОБА_7 , у розмірі 10 756,95 грн.
Таким чином ОСОБА_4 у розділі 12 декларації зазначила відомості, що не відповідають дійсності, на загальну суму 562 213,36 грн., чим не дотримала вимоги п. 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції».
Отже, ОСОБА_4 при поданні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2021 рік вказала завідомо недостовірні відомості, які відрізняються від достовірних, на загальну суму 3668 962,94 грн., що у 1211 разів перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на дату подання декларації.

Позиція учасників провадження.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначив, що під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України, викладені в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_4 , знайшли своє підтвердження, а її вина підтверджується дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами та показаннями свідків. Просив визнати ОСОБА_4 винною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України та призначити їй покарання у виді громадських робіт строком 240 годин з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, строком на 1 рік. 
Також в судових дебатах прокурором було зазначено щодо суб`єктивної сторони кримінального правопорушення та прямого умислу ОСОБА_4 . Так, частина 1 ст. 366-2 КК України у редакції, чинній на 25.01.2024, передбачала кримінальну відповідальність за умисне внесення суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей до декларації, якщо такі відомості відрізняються від достовірних на встановлену законом суму. Аналіз зазначеної диспозиції статті у взаємозв`язку із загальними положеннями КК України свідчить, що об`єктом кримінально-правової охорони є встановлений законом порядок фінансового контролю за майновим станом осіб, на яких покладено обов`язок декларування. Об`єктивна сторона виражається у внесенні до декларації завідомо недостовірних відомостей у розмірі, який досягає встановленої кримінальним законом межі. Суб`єкт є спеціальним, оскільки ним може бути лише суб`єкт декларування. Суб`єктивна ж сторона характеризується прямим умислом, причому вживання законодавцем одночасно понять «умисне» та «завідомо недостовірні» виключає можливість кримінальної відповідальності за просту неуважність, необережність або фактичну помилку особи, яка не усвідомлювала недостовірності відповідних відомостей. Відповідно до ст. 23 КК України вина являє собою психічне ставлення особи до вчинюваної нею дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності, а за змістом ч. 2 ст. 24 КК України прямий умисел характеризується усвідомленням суспільно небезпечного характеру власного діяння, передбаченням його суспільно небезпечних наслідків та бажанням їх настання. Для кримінального правопорушення з формальним складом, яким є декларування завідомо недостовірної інформації, визначальним є усвідомлене і бажане вчинення самого забороненого діяння, оскільки закон не ставить момент закінчення цього кримінального правопорушення у залежність від настання будь-якої додаткової матеріальної шкоди або іншого конкретного суспільно небезпечного наслідку. З огляду на це прямий умисел при вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України, охоплює інтелектуальний та вольовий компоненти психічного ставлення особи до власної поведінки: інтелектуально суб`єкт усвідомлює покладений на нього обов`язок подати достовірну декларацію, знає фактичні обставини, що підлягають відображенню, та розуміє, що сформована ним декларація цим обставинам не відповідає та вольово, усвідомлюючи таку невідповідність, він бажає завершити процедуру і подати декларацію саме у сформованому вигляді. При цьому для наявності складу не вимагається доведення окремої корисливої мети, бажання заподіяти матеріальну шкоду державі, приховати майно або будь-якого іншого додаткового результату, оскільки предметом вольового ставлення є саме свідоме подання декларації із завідомо недостовірним змістом. Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі № 676/4489/22, безпосередньо вирішуючи питання про наявність прямого умислу за ч. 1 ст. 366-2 КК України, виходив із необхідності оцінки всієї сукупності поведінки суб`єкта декларування. Верховний Суд урахував, що особа була суб`єктом декларування та обізнана з вимогами антикорупційного законодавства, перед внесенням відомостей ознайомлювалася з правилами заповнення декларації, перед її підписанням попереджалася про відповідальність за декларування недостовірної інформації, частину об`єктів зазначила, а іншу частину залишила незадекларованою, при цьому масштаб розбіжностей не давав підстав розцінювати їх як описку або помилку у підрахунку. Зазначений підхід має безпосереднє значення для оцінки поведінки ОСОБА_4 , оскільки її обов`язок належного декларування мав особистий характер і випливав безпосередньо з набутого нею статусу суб`єкта декларування. Посилання на незнання вимог Закону України «Про запобігання корупції» не може саме по собі заперечувати її нормативну обізнаність, оскільки відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися законів України, а їх незнання не звільняє від юридичної відповідальності; у цьому ж випадку до загального конституційного обов`язку додається спеціальний статус суб`єкта декларування та попередній досвід особи у проходженні процедури електронного декларування. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, Регламенту ради та інших нормативно-правових актів, що визначають порядок діяльності ради та її органів. Матеріалами провадження підтверджується, що до 2024 року ОСОБА_4 вже подавала декларацію кандидата на посаду за 2019 рік, виправлену декларацію за цей період та щорічну декларацію за 2020 рік, а отже процедура декларування не була для неї новою або такою, з якою вона зіткнулася вперше. Крім загального обов`язку знати і виконувати вимоги законодавства, сама процедура електронного декларування передбачала персональне ознайомлення суб`єкта з правилами заповнення декларації та попередження перед її підписанням про відповідальність за декларування недостовірної інформації, що ІНФОРМАЦІЯ_11 окремо визнав обставинами, які мають значення при встановленні прямого умислу. 25.01.2024 о 15:35 ОСОБА_4 , завершивши формування щорічної декларації за 2021 рік, особисто засвідчила її власним кваліфікованим електронним підписом, чим надала сформованому документу остаточного юридичного значення та підтвердила його подання від власного імені. За таких обставин ідеться не про автоматичне формування документа інформаційною системою та не про його подання незалежно від волі декларанта, а про завершену послідовність свідомих дій самої ОСОБА_4 . Водночас при оцінці версії про випадкову помилку або відсутністю умислу істотне значення має не лише процедура подання декларації, а й обсяг та системний характер установленої недостовірності, оскільки за пред`явленим обвинуваченням невідповідність достовірним даним не обмежилася однією цифрою, одним реквізитом або одним незаповненим полем, а охопила відомості у 5 самостійних структурних розділах декларації та 19 об`єктів різного рухомого, нерухомого майна, доходів та грошових активів, при загальній сумі розбіжності, визначеній обвинувальним актом, у розмірі 3 668 962,94 грн. При оцінці доводів сторони захисту та обвинуваченої про можливу помилку та відсутність умислу необхідно враховувати, що нормативне регулювання фінансового контролю прямо розмежовує неточні та недостовірні відомості. Відповідно до Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом НАЗК від 29.01.2021 № 26/21, у редакції, чинній на момент подання ОСОБА_4 декларації, неточними визнавалися відомості, які відрізняються від достовірних на суму, що не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених на дату подання декларації, тоді як розбіжність на суму, що перевищує 100 таких прожиткових мінімумів, відносилася до недостовірних відомостей. При цьому зазначеним Порядком передбачено визначення розбіжності щодо кожного окремого об`єкта декларування, подальше обчислення загальної суми невідповідностей у відповідному розділі декларації та їх сумування по декларації в цілому. Отже, нормативне регулювання саме по собі виходить із того, що не кожна неточність при заповненні декларації є юридично тотожною суттєвому недостовірному декларуванню, а розмір і сукупність установлених розбіжностей є об`єктивними характеристиками характеру поданої інформації. У цьому кримінальному провадженні арифметичний масштаб установлених розбіжностей, їх кількість та поширення на різні розділи декларації мають безпосереднє доказове значення саме для встановлення прямого умислу, оскільки вони характеризують ступінь усвідомлення суб`єктом фактичної невідповідності поданого документа дійсності. За такого обсягу невідповідностей версія про арифметичну помилку, описку чи випадкове незаповнення окремого поля повинна оцінюватися з урахуванням того, що мова йде не про одиничне відхилення, а про сукупність численних невідображених відомостей. Саме такий підхід застосував ІНФОРМАЦІЯ_12 у постанові від 12.03.2024 у справі № 676/4489/22, визнавши доказово значущими те, що розмір недостовірних відомостей перевищував 500 прожиткових мінімумів, частина об`єктів була задекларована, а інша залишилась незадекларованою, та дійшовши висновку, що встановлений характер розбіжностей свідчив про усвідомлення особою внесення неправдивих відомостей і не міг бути пояснений опискою чи помилкою у підрахунку. Тому в даному випадку значний арифметичний розмір розбіжностей оцінюється не відокремлено, а разом із їх множинністю, системністю, фактичною обізнаністю щодо інкримінованих відомостей, попередженням про відповідальність та особистим поданням декларації, і саме така сукупність підтверджує усвідомлений, а не випадковий характер її дій. Не спростовує встановленого прямого умислу і посилання обвинуваченої та сторони захисту на те, що після отримання результатів повної перевірки НАЗК ОСОБА_4 подала виправлену декларацію за 2021 рік. Така поведінка не усуває кримінально-правового значення первинного подання декларації, оскільки абз. 2 ч. 4 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» прямо передбачає, що у разі виявлення у декларації недостовірних відомостей, підтверджених рішенням Національного агентства, суб`єкт декларування зобов`язаний упродовж десяти днів подати виправлену декларацію з достовірними відомостями. Отже, внесення ОСОБА_4 відповідних виправлень після встановлення НАЗК розбіжностей було виконанням покладеного на неї законом обов`язку, а не добровільною дією, яка могла б ретроспективно змінити її психічне ставлення до змісту первинної декларації на момент її подання 25.01.2024. Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що 04.12.2024 ОСОБА_4 подала виправлену декларацію за 2021 рік, у якій відобразила відомості, встановлені за результатами повної перевірки ІНФОРМАЦІЯ_13 . При цьому результати такої перевірки ОСОБА_4 не оскаржила, встановлені Агентством розбіжності не спростувала, а натомість привела декларацію у відповідність до виявлених даних. Зазначена подальша поведінка сама по собі не є юридичним визнанням вини у вчиненні кримінального правопорушення, однак вона спростовує довід сторони захисту про те, що саме подання виправленої декларації свідчить про відсутність умислу, оскільки таке подання було наслідком виконання встановленого законом обов`язку після завершення перевірки НАЗК і не змінює оцінки психічного ставлення обвинуваченої до первинної декларації на момент її формування, підписання та подання. Таким чином, інтелектуальний компонент прямого умислу у цьому провадженні підтверджується тим, що ОСОБА_4 , маючи статус суб`єкта декларування та попередній досвід подання декларацій, була обізнана із самим юридичним обов`язком належного декларування, безпосередньо перед поданням повинна була пройти передбачену процедуру ознайомлення з правилами і попередження про відповідальність, а її фактична обізнаність щодо конкретних незазначених відомостей підтверджується сукупністю доказів, досліджених судом при аналізі відповідних розділів декларації. Вольовий компонент підтверджується тим, що після формування документа, маючи можливість перевірити його зміст та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за недостовірне декларування, ОСОБА_4 особисто завершила процедуру шляхом накладення власного кваліфікованого електронного підпису та подала декларацію саме у сформованому вигляді.
Крім цього, прокурор в судових дебатах заперечував проти задоволення клопотання сторони захисту щодо визнання доказів недопустимими, зазначив, що відповідно до пп. 1 п. 4 розділ ІІ Порядку про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, облік кримінальних правопорушень за заявами, повідомленнями, які надійшли до органів прокуратури, досудового розслідування чи дізнання, або щодо виявлених прокурором, слідчим, дізнавачем з інших джерел обставин, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення, здійснюється реєстратором за дорученням керівника органу прокуратури або органу досудового розслідування, органу дізнання шляхом внесення до Реєстру відомостей.

Обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому обвинуваченні заперечила повністю. Зазначила, що в її діях відсутній умисел внесення завідомо недостовірних відомостей до декларації за 2021 рік. Так, вказала, що вона є депутатом ІНФОРМАЦІЯ_3 з грудня 2021 року. 25.01.2024 вона, перебуваючи в КЗ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », вирішила заповнити декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2021 рік. В зв`язку з цим звернулася до свого чоловіка з проханням надати суми доходів за 2021 рік та належне йому майно, але отримала категоричне заперечення з цього приводу, а тому не мала можливості внести дані щодо майна та доходів чоловіка у декларацію. Вказала, що отриманий нею 21.09.2021 дохід від продажу нерухомого майна - нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 323 000 грн забула внести до декларації, оскільки вважала, що отримала ці кошти раніше. Пояснила, що земельні ділянки, площею 0,15 га та площею 0,1075 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві приватної власності чоловіку ОСОБА_7 , які ним були приватизовані, раніше перебували у комунальній власності, а потім були приватизовані чоловіком, але на момент приватизації не мали вартості. З приводу не зазначення у декларації грошових коштів у розмірі 550000 гривень вказала, що оскільки ці кошти були вилучені 28.12.2021 в ході проведення обшуку, вона вважала, що їх не потрібно було зазначати у декларації. Пояснила, що вказані кошти були повернуті в лютому 2022 року, після звернення чоловіка до суду з клопотанням про повернення коштів, яке також підписувалося і нею, але з самим клопотанням вона не ознайомлювалася. Зазначила, що на момент подання декларації їй було відомо, що її чоловік працює в ПОСП « ІНФОРМАЦІЯ_8 » та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_9 », а також є фізичною особою – підприємцем, але оскільки він не надав інформацію щодо доходів та наявність у нього майна, вона не мала можливості зазначити ці відомості у декларації. Повідомила, що нею 25.06.2020 за договором купівлі-продажу був придбаний транспортний засіб Toyota Land Cruiser Prado 150, 2019 року випуску за 100 000 грн у ФГ « ОСОБА_9 », щодо транспортного засобу Toyota Avensis, 2008 року випуску, вказала, що їй взагалі не відомо, кому саме належить даний транспортний засіб. Крім цього, щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності чоловіку ОСОБА_7 , зазначила, що відповідно до роз`яснень НАЗК вартість майна вказується на дату набуття права власності, так часом набуття права власності на цей будинок є 25.05.1996, який був придбаний за 4298000 карбованців, що складає 4855,95 грн. Тобто, вартість зазначеного будинку станом на 30.11.2017 у розмірі 671017 грн не є датою набуття права власності. Після проведення перевірки НАЗК на її адресу надійшов лист щодо необхідності подання виправленої декларації, тому нею 04.12.2024 була подана виправлена декларація з виправленням всіх недоліків, виявлених ІНФОРМАЦІЯ_13 . Повідомила, що нею не оскаржувалася проведена перевірка НАЗК, все що у своєму листі зазначило НАЗК, вона внесла до виправленої декларації. Також повідомила, що при заповненні декларації вона не ознайомлювалася з роз`ясненнями на сайті ІНФОРМАЦІЯ_13 , не отримувала інформації з будь-яких джерел щодо свого доходу та наявності у неї майна, чоловік в категоричній формі відмовився надавати інформацію про свої доходи, а про те, що необхідно було про це зазначати в декларації, вона не була обізнана. Вказала, що нею надавалися пояснення на адресу НАЗК з приводу походження коштів та наявності рухомого та нерухомого майна, але ці пояснення не були враховані. Тому просила винести виправдувальний вирок відносно неї, оскільки умислу внесення завідомо недостовірних відомостей до декларації за 2021 рік у неї не було.
Показання обвинуваченої суд приймає, як такі, що заслуговують на увагу, однак не беззаперечні за своєю суттю в цілому та вважає за необхідне надати їм оцінку після дослідження всіх доказів у справі в їх сукупності у порядку ст. 94 КПК України.

Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні просив суд ухвалити виправдувальний вирок. В обґрунтування своєї позиції захисник посилався на те, що під час судового розгляду винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому злочині не знайшла свого підтвердження, бо склад кримінального правопорушення відсутній, оскільки ОСОБА_4 04.12.2024 була подана виправлена декларація, яка повинна бути врахована, а не первинна декларація, що узгоджується з правовою позицією ІНФОРМАЦІЯ_12 від 12.03.2026 у справі № 751/10686/23.
Крім цього, зазначив, що немає сенсу обговорювати інші аспекти, оскільки досудове розслідування проведено не об`єктивно, з істотним порушеннями, а наявні у кримінальному провадженні докази є неналежними та недопустимими. Так, захисником – адвокатом ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_4 заявлено клопотання про визнання доказів недопустимими, а саме зазначено, що ст. 1 КПК (ст. 1) встановлено «порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України», яке «складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України». Аналіз кримінального процесуального законодавства свідчить про те, що воно не передбачає подання прокурором рапорту своєму керівнику про самостійне виявлення ним кримінального правопорушення. У КПК лише в одному випадку йдеться про складання слідчим, прокурором рапорту – за результатами опитування особи, яка через знаходження у віддаленому від місця проведення досудового розслідування місці не може без зайвих труднощів вчасно прибути до слідчого, прокурор. У такому рапорті зазначається дата та час опитування, дані про особу опитуваного, ідентифікаційні ознаки засобу зв`язку, що використовувався опитуваним, а також обставини, які були ним повідомлені (ст. 232). Водночас рапорт про виявлення кримінального правопорушення згадується у відомчих інструктивних документах окремих органів досудового розслідування. Особливими випадками є ситуації, коли слідчий чи прокурор повідомляє рапортом про кримінальне правопорушення, вчинене безпосередньо стосовно нього (пропозиція та надання неправомірної вигоди, втручання у службову діяльність, посягання на життя чи здоров`я, пошкодження чи знищення особистого майна тощо). Так, як вбачається з витягу з ЄРДР від 23.05.2024 прокурором самостійно виявлене кримінальне правопорушення, а також направлено рапорт керівнику, на якому проставлена резолюція «згоден». З цього випливає, що особа, яка подала такий рапорт, фактично є заявником у розумінні положень ст. 60 КПК. Адже суть таких рапортів зводиться до повідомлення відповідних посадових осіб органу досудового розслідування чи прокуратури з тим, щоб вони ухвалили певне рішення щодо початку досудового розслідування за повідомленим фактом. За такого підходу принципово змінюється процесуальний статус особи, яка подала вказаний рапорт – фактично вона втрачає статус прокурора, перетворюючись у звичайного заявника. Адже якби така особа діяла відповідно до свого процесуального статусу прокурора, то згідно з приписами ч. 1 ст. 214 КПК вона без будь-яких погоджень чи дозволів зобов`язана була внести до ЄРДР відомості про виявлене нею кримінальне правопорушення. Натомість, подавши рапорт своєму керівнику, вона замість виконання цього свого посадового (процесуального) обов`язку вчинила дії, які у юридичному сенсі є нічим іншим, як повідомленням (заявою) про кримінальне правопорушення. Бо по суті подання такого рапорту є зверненням із заявою/повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування. У свою чергу, отримавши від прокурора таке повідомлення, відповідний керівник (зокрема, прокурор вищого рівня) сам опиняється у ситуації, за якої уже він має виконати приписи ч. 1 ст. 214 КПК стосовно внесення відповідних відомостей до ЄРДР. За своєю правовою природою рапорт є офіційним документом, який подається підлеглою особою своєму керівнику для інформування стосовно службового питання та/чи для його вирішення з використанням вищою посадовою особою своїх повноважень. Подання рапорту свідчить про існування між такими особами відносин підлеглості (адміністративної залежності). Так, у своєму рапорті прокурор повідомив свого керівника, який здійснює управлінські функції, про виявлення ним обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, та порушував перед ним питання стосовно їхньої згоди (дозволу, вказівки тощо) на внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Власне, йдеться про прохання до таких керівників вчинити певні дії владно-розпорядчого характеру, від яких залежить, будуть чи не будуть внесені відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Фактично йдеться про запровадження позапроцесуального погоджувально-дозвільного порядку внесення відомостей до ЄРДР, за якого визначальним стає не об`єктивний (наявність передбачених законом підстав), а суб`єктивний критерій – рішення керівника, яке виражалося у відповідній резолюції на поданому йому рапорті. Таким чином, врегульовані КПК процесуальні відносини переносяться в адміністративну площину. У такому разі, з-поміж іншого, прокурор втрачає свою процесуальну самостійність. За законом (ст. ст. 36, 40 КПК) слідчий та прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. За ч. 1 ст. 214 КПК слідчий/прокурор після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР. Отже, враховуючи процесуальний статус слідчого/прокурора, закон навіть не уповноважує, а зобов`язує його самостійно вчинити вказані процесуальні (юридично значущі) дії. Подаючи своєму керівнику рапорт про виявлення кримінального правопорушення, слідчий/прокурор не виконує покладеного на нього, як самостійного процесуального суб`єкта, законом обов`язку. Відтак, виникають закономірні запитання: для чого прокурор звертався до свого керівника (прокурора вищого рівня) за погодженням, якщо закон імперативно зобов`язує його у разі самостійного виявлення з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести відповідні відомості до ЄРДР? Навіщо ще й згода/дозвіл керівника на виконання встановленого законом обов`язку та нормативного припису внести відповідні відомості до ЄРДР? Так, у разі звернення слідчого/прокурора з рапортом про виявлене кримінальне правопорушення до свого керівника юридичне рішення про внесення відповідних відомостей до ЄРДР приймає його керівник, який санкціонує таке внесення своїм погодженням, дозволом чи вказівкою. За таких обставин роль слідчого/прокурора зводиться до виконання чисто технічної функції по внесенню відомостей до ЄРДР, яку може виконати будь-який працівник (помічник, секретар тощо), який має певні навички роботи з комп`ютером та якому буде надано доступ до ЄРДР. Вбачається, що зверненням з вказаним рапортом до свого керівника і перенесенням таким чином процесуальних відносин в адміністративну площину, прокурор створює передумови для втручання у його процесуальну діяльність та ставить виконання свого процесуального обов`язку у залежність від керівника, до якого звернувся з рапортом. Адже, якщо керівник не погоджує прокурору рапорт, то це унеможливлює виконання ним приписів закону (ч. 1 ст. 214 КПК). Або ж породжує штучний конфлікт між прокурором та його керівником (у разі непогодження керівником поданого йому рапорту і незгоди з цим прокурора), якого апріорі не має бути при неухильному виконанні вказаних приписів закону. У свою чергу керівник, до якого з рапортом звернувся прокурор, при вирішенні порушеного у рапорті питання виходить за межі своїх повноважень, оскільки кримінально процесуальне законодавство не наділяє його правом надання прокурору дозволу (згоди, вказівки тощо) на внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Зазначив, що стаття 214 КПК визначає порядок внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування. Подання слідчим/прокурором своєму керівнику рапорту стосовно погодження (надання дозволу) внесення до ЄРДР відомостей про самостійно виявлене кримінальне правопорушення порушує цей порядок, оскільки закон: 1) взагалі не передбачає такого процесуального документа як рапорт прокурора своєму керівнику про виявлення обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) не передбачає звернення прокурора до свого керівника за погодженням (дозволом) щодо внесення виявлених ним самостійно відомостей до ЄРДР; 3) зобов`язує прокурора самостійно без будь-чиїх погоджень чи дозволів внести до ЄРДР відомості про виявлені ним самостійно обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) не наділяє прокурора вищого рівня (ст. 36 КПК) правом погоджувати чи не погоджувати, дозволяти чи не дозволяти здійснення прокурором повноважень (точніше – виконання обов`язку), передбачених статтями 36, 40, 214 КПК. Відтак, у прокурора відсутні будь-які правові підстави звертатися з вказаним рапортом до свого керівника, оскільки за законом він сам уповноважений (зобов`язаний) розпочати досудове розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Крім порушення визначеного законом порядку внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування, втрати прокурором процесуальної самостійності зазначеними зверненнями прокурорів ігноруються такі засади кримінального провадження як верховенство права та законність (ст. ст. 8, 9 КПК). Загалом під сумнів ставиться легітимність досудового розслідування, розпочатого з порушенням встановленої законом процедури. У свою чергу це призводить до порушення права обвинуваченої на застосування до неї належної правової процедури (ст. 2 КПК) та доведення її вини у вчинені злочину в законному порядку (ст. 62 Конституції), а за певних обставин – до порушення права на захист (ст. ст. 55, 63 Конституції, ст. 20 КПК). За таких обставин просив визнати вказаний рапорт прокурора недопустимим доказом з усіма правовими наслідками, які з цього випливають. Під сумнів ставиться також допустимість інших доказів, отриманих за участі таких прокурора через їх упередженість (адміністративну залежність). А тому вважає, що прокурор самоусунувся від виконання свого процесуального обов`язку, поставивши під сумнів свою подальшу участь у кримінальному провадженні – здійснення досудового розслідування, процесуального керівництва ним чи підтримання державного обвинувачення у цьому кримінальному провадженні у суді.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Незважаючи на не визнання вини ОСОБА_4 її вина за ч. 1 ст. 366-2 КК України доводиться наступними доказами по справі.
Так, допитана в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_10 повідомила, що вона працює начальником загального ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_14 на неї покладені обов`язки щодо візуального контролю подачі декларацій депутатами ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначила, що вона повідомляє депутатів щодо необхідності подання декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Так, нею при візуальному контролі було встановлено, що ОСОБА_4 своєчасно подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік.
Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_11 повідомив, що він працює вчителем в КЗ « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Пояснив, що взимку 2024 року до нього звернулася ОСОБА_4 з приводу надання допомоги зайти на сайт ІНФОРМАЦІЯ_13 для подачі декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Вони знаходилися в кабінеті російської мови в КЗ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », він знаходився поруч та контролював процес, а ОСОБА_4 заповнювала декларацію. Зазначив, що ОСОБА_4 телефонувала своєму чоловіку ОСОБА_7 з проханням надати інформацію для заповнення декларації, але зі слів ОСОБА_4 , він їй в цьому відмовив. 
Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_7 повідомив, що він є чоловіком обвинуваченої з 1993 року. Пояснив, що в 2024 році до нього звернулася дружина з проханням надати інформацію щодо його статків, але він їй в цьому відмовив, зазначивши, що він не зобов`язаний надавати свої доходи. Вказав, що на даний час надає дружині інформацію щодо доходів, бо його до цього примусили. Свою відмову у наданні інформацію з приводу майна та доходів пояснив тим, що у нього до всіх недовіра, свої статки він заробив і ні в кого нічого не вкрав. Повідомив, що в 1993 році йому була передана земельна ділянка на якій в подальшому був побудований будинок, в якому він разом з дружиною зареєстровані та фактично проживають. Також зазначив, що дружина обізнана про те, що він працює в декількох місцях та отримує заробітну плату, але розмір заробітної плати їй не відомий. З приводу рухомого майна зазначив, що: транспортний засіб Toyota Land Cruiser Prado 150, 2019 року випуску, був придбаний дружиною у ФГ « ОСОБА_9 » 25.06.2020; транспортний засіб Toyota Avensis, 2008 року випуску, ним був проданий в 2017 році за дорученням, але з реєстрації його не зняв, не хотів цим займатися; транспортний засіб МАЗ, 1993 року випуску, відсутній з 2006 року; один причіп є в наявності, а іншому вже давно немає. З приводу коштів у розмірі 500000 грн повідомив, що ці кошти були вилучені при обшуку, але потім за його клопотання були повернуті. Повідомив, що в клопотанні про повернення коштів були зазначені всі його доходи.
Досліджуючи та аналізуючи показання обвинуваченої та вищевказаних свідків, суд вважає за необхідне надати оцінку їх показанням після аналізу доказів у провадженні в їх сукупності.
На підтвердження вини обвинуваченої стороною обвинувачення надано та судом досліджено такі документи:
- витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 42024222100000045 (т. 1, а.с. 124) з якого вбачається, що 24.05.2024, о 15 год. 08 хв. були внесені відомості за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 366-2 КК України, на підставі самостійного виявлення прокурором кримінального правопорушення. З короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення вбачається, що за фактом умисного невнесення депутатом ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання ОСОБА_4 завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021, 2022, 2023 рік.
Відповідно з вказаного витягу вбачається, що для проведення досудового розслідування, визначений слідчим – ОСОБА_12 , які увійшов у групу слідчих по розслідуванню вказаного злочину.
Незважаючи на те, що ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів, оскільки реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру, суд приймає до уваги наявність вказаного витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань оскільки з урахуванням положення ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тобто відповідно до ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
- рапорт чергового ВП № 1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області (т. 1, а.с. 125) з якого вбачається, що 24.05.2024 отримано через секретаря та зареєстровано ЄО за № 2320 від 24.05.2024 з приводу надходження матеріалів кримінального провадження № 42024222100000045 від 24.05.2024 за ч. 1 ст. 366-2 КК України з Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури; 
- рапорт прокурора Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури ОСОБА_5 до керівника Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_13 про виявлення кримінального правопорушення з резолюцією керівника «згоден». З вказаного рапорту вбачається, що під час перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування були виявлені в діях депутата ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання ОСОБА_4 ознаки кримінального правопорушення – злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України, а саме умисне внесення суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», якщо такі відомості відрізняються від достовірних на суму від 500 до 2000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. З метою встановлення усіх обставин вчинення кримінального правопорушення повідомлено про внесення відомостей за вказаним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 366-2 КК України (т. 1, а.с. 126-128);
- витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 42024222100000045 (т. 1, а.с. 130) з якого вбачається, що 24.05.2024, о 15 год. 08 хв. були внесені відомості за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 366-2 КК України, на підставі самостійного виявлення прокурором кримінального правопорушення. З короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення вбачається, що за фактом умисного невнесення депутатом ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання ОСОБА_4 завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021, 2022, 2023 рік.
Відповідно з вказаного витягу вбачається, що для проведення досудового розслідування, визначений прокурором – ОСОБА_5 
- постанова керівника Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_14 від 24.05.2024 про призначення групи прокурорів у складі: начальника Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_15 та прокурора Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 131-132);
- постанова прокурора Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 від 24.05.2024 про визначення підслідності, згідно з якою визначити підслідність у кримінальному провадженні за відділенням № 2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області. (т. 1, а.с. 133-134);
- щорічна декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік, заповнена ОСОБА_4 25.01.2024 о 15-36 години (т. 1, а.с. 135-138);
- безкоштовний запит з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що ОСОБА_7 був фізичною особою – підприємцем з 05.07.2016 по 30.05.2023 (т. 1, а.с. 139);
- інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 щодо наявності на праві приватної власності земельної ділянки, площею 1,7668 га, кадастровий номер 6323155100:09:000:0326 та земельної ділянки, площею 3,0567 га, кадастровий номер 6323183700:10:003:0206 (т.1 а.с. 140-141);
- інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_7 щодо наявності на праві приватної власності земельної ділянки, площею 0,1075 га, кадастровий номер 6323155600:01:010:0053, земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий номер 6323155600:01:010:0052 та житлового будинку, загальною площею 117,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 142-143);
- рішення ІНФОРМАЦІЯ_15 І сесії VIII скликання № 1 від 01.12.2020 про визнання повноважень депутатів ІНФОРМАЦІЯ_15 нового скликання, відповідно до якого ОСОБА_4 обрано депутатом ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а.с. 147-148);
- протокол ІІ пленарного засідання першої сесії ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання від 08.12.2020 (т. 1, а.с. 149-159);
- витяг з протоколу V сесії ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання від 29.01.2021 щодо граничного строку подання декларації за 2020 рік та необхідність подати таку декларацію за 2020 рік до 01 квітня 2021 року (т. 1, а.с. 160); 
- повідомлення депутатів VIII скликання від 16.01.2024 за № 04-09/179 про виконання Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контрою (подання Декларації), згідно якого усіх депутатів районної ради було повідомлено щодо подання декларації (т. 1, а.с. 161);
- витяг з протоколу пленарного засідання LXVI сесії ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання від 02.02.2024 щодо граничного строку подання декларації за 2021-2022 роки та необхідність подати таку декларацію за 2023 рік до 01 квітня 2024 року (т. 1, а.с. 166-163);
- копія актового запису про шлюб № 20 складений 09.10.1993 ІНФОРМАЦІЯ_16 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_17 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_18 (т. 1, а.с. 166);
- ухвала ІНФОРМАЦІЯ_19 від 30.05.2024 (справа №626/2079/24, провадження №1-кс/626/905/24) про надання дозволу на тимчасовий доступ до інформації про суми виплачених доходів за 2021-2023 ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 171-172);
- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 17.06.2024 з описом вилучених речей і документів (т. 1, а.с. 173-175);
- відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі – ДРФО) про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору з 1 кварталу 2021 по 4 квартал 2023 по фізичним особам: ОСОБА_4 , податковий номер НОМЕР_14 ; ОСОБА_7 , податковий номер НОМЕР_15 (т. 1, а.с. 177-180);
- копія картки реалізованого транспортного засобу та копія договору купівлі-продажу від 18.06.2020, з яких вбачається, що за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_18 , РНОКПП: НОМЕР_14 25.06.2020 року зареєстровано автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року виготовлення (т. 1, а.с. 184-186);
- повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_20 , з якого вбачається, що згідно ЄДР ТЗ станом на 21.06.2024 за громадянином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , РНОКПП: НОМЕР_15 , 27.10.2017 року зареєстровано автомобіль TOYOTA AVENSIS, 2008 року виготовлення, об`єм двигуна 1794 см.куб., потужність двигуна не значиться. (т. 1, а.с. 195);
- інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 щодо наявності на праві приватної власності земельної ділянки, площею 3,0567 га, кадастровий номер 6323183700:10:003:0206 (т.1, а.с. 203-204);
- копія Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 № 748493, виданого на ім`я ОСОБА_16 , згідно з яким йому була передана земельна ділянка, площею 3,06 гектарів в межах згідно з планом, розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області (т. 1, а.с. 205-206);
- копія свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННЕ 980300 від 12.08.2019, згідно з яким ОСОБА_4 отримала у спадок після смерті ОСОБА_16 земельну ділянку площею 3,0567 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер 6323183700:10:003:0206, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області (т. 1, а.с. 207);
- інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_7 щодо наявності на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 6323155600:01:010:0052, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 208-209);
- інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_7 щодо наявності на праві приватної власності земельної ділянки, площею 0,1075 га, кадастровий номер 6323155600:01:010:0053, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 210-211);
- копія Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХР № 028036, виданого на ім`я ОСОБА_7 , згідно з яким йому була передана земельна ділянка, площею 0,2575 гектарів в межах згідно з планом, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 212-213);
- інформація з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 6323155600:01:010:0052 (т. 1, а.с. 216-217); 
- інформація з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 6323155600:01:010:0053 разом з кадастровим планом земельної ділянки (т. 1, а.с. 218-220);
- інформація з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 6323183700:10:003:0206 разом з кадастровим планом земельної ділянки (т. 1, а.с. 221-223);
- копія технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_7 , вартість якого станом на 30.11.2017 складає 671017,00 грн (т. 1, а.с. 224-230);
- постанова слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 про призначення оціночно-земельної експертизи від 10.06.2024 (т. 1, а.с. 231);
- висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи №5086 від 24.02.2025, яким встановлено, що визначити ринкову вартість земельної ділянки під кадастровим номером 6323183700:10:003:0206 станом на 31.12.2021 не надається можливим; визначити ринкову вартість земельної ділянки під кадастровим номером 6323155600:01:010:0052 станом на 31.12.2021, станом на 31.12.2022 та станом на 31.12.2023 не надається можливим з причин, вказаних у дослідженні; визначити ринкову вартість земельної ділянки під кадастровим номером 6323155600:01:010:0053 станом на 31.12.2021, станом на 31.12.2022 та станом на 31.12.2023не надається можливим з причин, вказаних у дослідженні (т. 1, а.с. 232-243);
- лист ІНФОРМАЦІЯ_21 № 12103/5/20-40-12-01-08 від 14.06.2024 з якого вбачається, що ОСОБА_4 не перебуває на обліку як суб`єкт підприємницької діяльності в органах податкової служби в Харківській області. А по фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7 був наданий перелік рахунків, які були відкриті в установах банків в період 2021-2023 років (т. 1, а.с. 247-248);
- інформація з ІНФОРМАЦІЯ_22 про транспортний засіб TOYOTA AVENSIS, зареєстрований за ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 14);
- інформація з ІНФОРМАЦІЯ_22 про транспортний засіб TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, зареєстрований за ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 15);
- постанова слідчого відділення №2 СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 про призначення автотоварознавчої експертизи від 21.06.2024 (т. 2, а.с. 16-17);
- висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-19/121-24/17943-АВ від 27.06.2024, яким встановлено, що середня ринкова ціна колісного транспортного засобу Toyota Land Cruiser 150 Prado, 2019 року випуску, робочий об`єм двигуна 2693 см? станом: на 31.12.2021, становить 1058390,00 грн; станом на 31.12.2022, становить 1417400,00 грн; станом на 31.12.2023, становить 1470300,00 грн. Середня ринкова ціна колісного транспортного засобу Тoyota Avensis, 2008 року випуску, робочий об`єм двигуна 1794 см? станом: на 31.12.2021, становить 234860,00 грн; станом на 31.12.2022, становить 313760,00 грн; станом на 31.12.2023, становить 323610,00 грн. (т. 2, а.с. 18-23);
- ухвала ІНФОРМАЦІЯ_19 від 10.07.2024 (справа №626/2079/24, провадження №1-кс/626/1084/24) про надання дозволу на тимчасовий доступ до договору купівлі-продажу від 21.09.2021, ОСОБА_4 нерухомого майна (нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , який зберігається в приватного нотаріуса Красноградського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_17 (т. 2, а.с. 28);
- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 30.07.2024 з описом вилучених речей і документів (т. 2, а.с. 29-31);
- копія договору купівлі-продажу від 21.09.2021, з якого вбачається, що ОСОБА_4 продала нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 за 323000 гривень (т. 2, а.с. 32);
- ухвала ІНФОРМАЦІЯ_19 від 10.07.2024 (справа №626/2079/24, провадження №1-кс/626/1099/24) про надання дозволу на тимчасовий доступ до речей та документів, а саме – матеріалів кримінального провадження № 12021220000001749 від 18.11.2021 за ч. 3 ст. 191 КК України. (т. 2, а.с. 40-41);
- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 15.07.2024 з описом вилучених речей і документів (т. 2, а.с. 42-45);
- копія протоколу обшуку від 28.12.2021 у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , складений слідчим відділу (ГУНП в Харківській області ОСОБА_18 ). (т. 2, а.с 46-49);
- копія опису речей і документів, які були вилучені в ході проведення обшуку від 28.12.2021 (т. 2, а.с. 50);
- копія клопотання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 про негайне повернення майна від 06.01.2022 (т. 2, а.с. 51-55);
- копія договору купівлі-продажу від 21.09.2021, зареєстрованого в реєстрі № 1675, унікальний номер НРН 105599, з якого вбачається, що ОСОБА_4 продала нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 за 323000 гривень (т. 2, а.с. 56-57);
- копія довідки з АТ « ІНФОРМАЦІЯ_23 » видана ОСОБА_7 про рух коштів по поточному рахунку № НОМЕР_16 , з якої вбачається, що за період з 01.01.2021 по 28.12.2021 рух коштів по рахунку складав 546690,20 грн (т. 2, а.с. 58);
- копія довідки про доходи ОСОБА_4 за січень-грудень 2021 року видана ІНФОРМАЦІЯ_24 (вихідний № 155 від 29.12.2021), що складає 289394,10 грн. (т. 2, а.с. 59);
- копія довідки про доходи ОСОБА_7 за період часу 01.01.2021 по 15.08.2021 видана ПОСП « ІНФОРМАЦІЯ_8 » (№ 0000-000003 від 29.12.2021, що складає 158253,93 грн (т. 2, а.с. 60);
- копія довідки про доходи ОСОБА_7 за період часу з січня 2021 року до листопада 2021 року видана ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_25 » (№ 270 від 29.12.2021), що складає 166053,88 грн (т. 2, а.с. 61);
- копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 серії В00 № 616957 (т. 2, а.с. 62);
- копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 792463 (т. 2, а.с. 63);
- копія ухвали ІНФОРМАЦІЯ_26 від 28.01.2022 по справі № 953/23334/21 (провадження № 1-кс/953/858/22) (т. 2, а.с. 64-75);
- витяг № НВ-6300512922024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 15.07.2024, з якого вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 6323155600:01:010:0052 складає 188201,51 грн (т. 2, а.с. 76);
- витяг № НВ-6300512972024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 15.07.2024, з якого вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 6323155600:01:010:0053 складає 3404,63 грн (т. 2, а.с. 77);
- повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_13 стосовно проведення повної перевірки декларацій за 2021, 2022, 2023 поданих депутатом ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 78-85);
- обґрунтований висновок від 03.12.2024, складений ІНФОРМАЦІЯ_27 , стосовно суб`єкта декларування ОСОБА_4 з копіями матеріалів повної перевірки, за результатами якої встановлено, що суб`єкт декларування при поданні декларації зазначив недостовірні відомості на загальну суму 1870202,44 грн, що перевищує 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату подання декларації за 2021 рік (т. 2, а.с. 90-98);
- протокол огляду речей від 27.12.2024 (т. 2, а.с. 99-100);
- відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків стосовно ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 101-113);
- інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 щодо наявності права оренди земельної ділянки, площею 0,2681 га, кадастровий номер 6323155100:04:024:0022, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 114-116);
- копія договору купівлі-продажу №352/20/015168 від 18.06.2020, з якого вбачається, що ОСОБА_4 придбала транспортний засіб TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року виготовлення за 100000 грн (т. 2, а.с. 120);
- копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_17 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_28 від 25.06.2020 (т.2, а.с. 121);
- копія паспорта серії НОМЕР_18 виданого Кегичівським РВ УМВС України в Харківській області 22.10.1997 на ім`я ОСОБА_4 (т. 2,а.с. 122-123);
- копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_19 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , орган, що видав 6343, дата видачі 25.01.2018 (т. 2, а.с. 124125);
- копія електронного повідомлення АТ « ІНФОРМАЦІЯ_10 » від 16.08.2024 № 81-15-9/7985-БТ про надання інформації щодо наявності рахунків відкритих на імя ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 127);
- копія інформації АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_29 » від 22.08.2024 № 20.1.0.0.0/7-240815/41622 про наявність рахунків відкритих на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 128);
- копія договору оренди землі від 01 жовтня 2013 року, укладеного ІНФОРМАЦІЯ_30 із ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 2681 кв. м., кадастровий номер 6323155100:04:024:0022, на якій розміщена нежитлова будівля столярного цеху, із додатками (кадастровим планом земельної ділянки, актом погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та актом приймання-передачі об`єкта оренди) (т. 2, а.с. 129-133);
- копія додаткової угоди до договору оренди землі від 01 жовтня 2013 року б/н, зареєстрованого у ДРРП від 09 жовтня 2013 року за № 2788472, щодо порядку сплати та розміру орендної плати за землю (т. 2, а.с. 134);
- копія договору купівлі-продажу від 21 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_17 , згідно із яким, ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , нежитлову будівлю № 24-Б, розташовану на земельній ділянці площею 0.2681 га, кадастровий номер 6323155100:04:024:0022, загальною площею 478,8 кв.м. (т.2, а.с. 134-135);
- копія рішення І сесії ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання від 01 грудня 2020 року № 1 «Про визнання повноважень депутатів ІНФОРМАЦІЯ_15 », з якого вбачається, що повноваження депутата ОСОБА_4 почалися з дня відкриття першої сесії селищної ради з моменту офіційного оголошення підсумків виборів відповідною територіальною виборчою комісією (т. 2, а.с. 17);
- витяг з протоколу І сесії ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання від 01 грудня 2020 року з інформацією щодо прийняття Присяги депутатами селищної ради (т. 2, а.с. 138);
- копія особової картки ОСОБА_4 (із додатками) (т. 2, а.с. 138-140);
- копія листа-нагадування про необхідність подання декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування із доказами його направлення ОСОБА_4 (скрін із відповідного електронного листа), та аркушу ознайомлення депутатів селищної ради із Методичними рекомендаціями від 02 квітня 2021 року № 5 щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» (т. 2, а.с. 140 зі звороту – 142);
- копія сторінок трудової книжки ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 142-143); 
- копія довідки про нараховані ОСОБА_4 доходи у 2021, 2022, 2023 роки та рахунок у АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_29 » (т. 2, а.с. 144 зі зворотом);
- копія щорічної декларації ОСОБА_4 за 2020 рік (т. 2, а.с. 145-148);
- копія Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 № 748493, виданого на ім`я ОСОБА_16 , згідно з яким йому була передана земельна ділянка, площею 3,06 гектарів в межах згідно з планом, розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області (т. 2, а.с. 149-150);
- копія інформації про земельні ділянки, права на які зареєстровані до 01 січня 2013 року стосовно ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 152);
- копія інформації про особу ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 153);
- копія інформації про особу ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 154);
- інформацію НАЗК з витягом послідовності дій користувача, відповідно до якої Декларацію за 2021 рік (щорічну) з унікальним ідентифікатором документа ОСОБА_4 створила о 14 год. 33 хв. 25.01.2024 (т. 2, а.с. 155-171);
- копія виписки за договором № б/н за період 01.01.2021-31.12.2021 виданої АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_29 » стосовно ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 172);
- копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_7 , з якого вбачається, що ОСОБА_7 є засновником юридичної особи, а саме ФГ « ОСОБА_8 », розмір частки засновника складає 150,00 грн (т. 2, а.с. 173-176);
- інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 щодо наявності на праві приватної власності земельної ділянки, площею 3,0567 га, кадастровий номер 6323183700:10:003:0206 та земельної ділянки, площею 1,7668, кадастровий номер 6323155100:09:000:0326 (т. 2, а.с. 177-178);
- інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_7 щодо наявності на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 6323155600:01:010:0052, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,1075 га, кадастровий номер 6323155600:01:010:0053, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 179);
- копія свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННЕ 980300 від 12.08.2019, згідно з яким ОСОБА_4 отримала у спадок після смерті ОСОБА_16 земельну ділянку площею 3,0567 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер 6323183700:10:003:0206, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області (т. 2, а.с. 180);
- копія технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_7 , вартість якого станом на 30.11.2017 складає 671017,00 грн (т. 2, а.с. 181-184);
- копія відомостей про наявність у власності земельних ділянок, які належать на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 185-187);
- виписка з рахунку належного ОСОБА_7 щодо надходження коштів (т. 2, а.с. 188-214);
- виписка з рахунку належного ОСОБА_4 щодо надходження коштів (т. 2, а.с. 215-228);
- реєстраційна картка транспортного засобу Volkswagen Passat B6, згідно якої транспортний засіб на праві власності належить ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 229);
- реєстраційна картка транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, згідно якої транспортний засіб на праві власності належить ОСОБА_4 (т. 2, а.с. 230);
- реєстраційна картка транспортного засобу МАЗ, згідно якої транспортний засіб на праві власності належить ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 231);
- реєстраційна картка транспортного засобу причіп ГКБ 8350, згідно якої причіп на праві власності належить ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 232);
- реєстраційна картка транспортного засобу причіп ГКБ 8535, згідно якої причіп на праві власності належить ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 233);
- реєстраційна картка транспортного засобу TOYOTA AVENSIS, згідно якої транспортний засіб на праві власності належить ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 234);
- реєстраційна картка транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, згідно якої транспортний засіб на праві первинної реєстрації належить ФГ « ОСОБА_9 », вартість якого складає 752780,00 грн. (т. 2, а.с. 235);
- копія Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХР № 028036, виданого на ім`я ОСОБА_7 , згідно з яким йому була передана земельна ділянка, площею 0,2575 гектарів в межах згідно з планом, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 236 зі зворотом);
- копія довідки № 640/24 від 29.11.2024, складеної ІНФОРМАЦІЯ_27 про результати проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2021 рік, поданої ОСОБА_4 , депутатом ІНФОРМАЦІЯ_3 , за результатами якої встановлено, що суб`єкт декларування при поданні декларації зазначив недостовірні відомості, які відрізняються від достовірних на загальну суму 1870202,44 грн, що перевищує 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату подачі декларації. Крім цього, в п. 4.8 довідки зазначено, щодо вжиття заходів для створення в Реєстрі можливості подання суб`єктом декларування декларації з достовірними відомостями (т. 2, а.с. 237-243);
- інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 щодо наявності на праві оренди земельної ділянки, площею 0,2681 га, кадастровий номер 6323155100:04:024:0022 (т. 3, а.с. 22-23);
- копія договору оренди землі від 01 жовтня 2013 року, укладеного ІНФОРМАЦІЯ_30 із ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 2681 кв. м., кадастровий номер 6323155100:04:024:0022, на якій розміщена нежитлова будівля столярного цеху, із додатками (кадастровим планом земельної ділянки, актом погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та актом приймання-передачі об`єкта оренди) (т. 3, а.с. 27-30);
- копія додаткової угоди до договору оренди землі від 01 жовтня 2013 року б/н, зареєстрованого у ДРРП від 09 жовтня 2013 року за № 2788472, щодо порядку сплати та розміру орендної плати за землю (т. 3, а.с. 26);
- копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 09.10.2013 щодо реєстрації договору оренди землі від 01.10.2013, строк дії договору 09.10.2013 з правом пролонгації, орендар ОСОБА_4 (т. 3, а.с. 31-32);
- копія додаткової угоди № 14 від 24.08.2023 до контракту № 5 від 31.08.2015 про зайняття ОСОБА_4 посади директора КЗ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (т. 3, а.с. 35-41);
- копія повідомлення депутатам ІНФОРМАЦІЯ_15 від 16.01.2024 за № 04-09/179 щодо виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції», а саме подання в строк до 31.01.2024 декларації особами, які у 2022-2023 роках такої декларації не подали (т. 3, а.с. 42);
- копія розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_14 № 173 від 03.08.2021 про визначення уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції у ІНФОРМАЦІЯ_31 , згідно з яким ОСОБА_10 визначена уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції у ІНФОРМАЦІЯ_31 (т. 3, а.с. 43);
- копія розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_14 № 114 від 24.07.2023 про визначення уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції у ІНФОРМАЦІЯ_31 , згідно з яким ОСОБА_10 визначена уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції у ІНФОРМАЦІЯ_31 (т. 3, а.с. 44);
- лист ІНФОРМАЦІЯ_15 № 04-09/350 від 28.02.2025 з якого вбачається, що ОСОБА_4 є діючим депутатом ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання від політичної партії «Блок Кернеса – успішний Харків!» (т. 3, а.с. 46);
- копія протоколу № 11 про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією від 08.01.2025 стосовно ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП (т. 3, а.с. 47-57);
- копія протоколу № 12 про адміністративне правопорушення, повязане з корупцією від 08.01.2025 стосовно ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 172-6 КУпАП (т. 3, а.с. 58-68);
- копія обґрунтованого висновку від 03.12.2024, складеного ІНФОРМАЦІЯ_27 , стосовно суб`єкта декларування ОСОБА_4 щодо повної перевірки, за результатами якої встановлено, що суб`єкт декларування при поданні декларації за 2022 рік зазначила недостовірні відомості на загальну суму 771017,00 грн, що перевищує 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату подання декларації за 2022 рік (т. 3, а.с. 69-73);
- копія обґрунтованого висновку від 03.12.2024, складеного ІНФОРМАЦІЯ_27 , стосовно суб`єкта декларування ОСОБА_4 щодо повної перевірки, за результатами якої встановлено, що суб`єкт декларування при поданні декларації за 2023 рік зазначила недостовірні відомості на загальну суму 771017,00 грн, що перевищує 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату подання декларації за 2023 рік (т. 3, а.с. 74-78);
- копія постанови ІНФОРМАЦІЯ_32 від 11.02.2025, згідно з якою ОСОБА_4 була визнана винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 172-6 КУпАП та піддана адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 17000,00 гривень (т. 3, а.с. 79-88);
- копія постанови ІНФОРМАЦІЯ_33 від 03.06.2025, згідно з якою апеляційна скарга ОСОБА_4 залишена без задоволення, а постанови ІНФОРМАЦІЯ_32 від 11.02.2025 залишена без змін (т. 3, а.с. 144-148);
- постанова ІНФОРМАЦІЯ_34 про зміну фабули кримінального правопорушення в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 07.03.2025, згідно з якою фабула у кримінальному провадженні № 42024222100000045 від 24.05.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України викладені за наступним змістом: «за фактом умисного невнесення депутатом ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання ОСОБА_4 завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік» (т. 3, а.с. 100);
- витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 42024222100000045 від 07.03.2025 (т. 3, а.с. 101) з якого вбачається, що 24.05.2024, о 15 год. 08 хв. були внесені відомості за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 366-2 КК України, на підставі самостійного виявлення прокурором кримінального правопорушення. З короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення вбачається, що за фактом умисного невнесення депутатом ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання ОСОБА_4 завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік.
- копія виправленої декларації ОСОБА_4 , поданої 04.12.2024 (т. 3, а.с. 102-119);
- повідомлення про неможливість проведення судової оціночно-будівельної експертизи № СЕ-19/121-25/10239-ОБ від 19.06.2025, оскільки неможливо безпосередньо встановити яка ринкова вартість житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 станом на 31.12.2021, а огляд не було забезпечено (т. 3, а.с. 121-122);
- витяг № НВ-9912279512023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 18.02.2023, з якого вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 6323181300:12:002:0392 складає 212035,74 грн (т. 3, а.с. 123);
- постанова слідчого відділення №2 СВ Берестинського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 про призначення автотоварознавчої експертизи від 16.05.2025 (т. 3, а.с. 124);
- висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-19/121-25/12647-АВ від 28.05.2025, яким встановлено, що ринкова вартість причепа-цистерни харчової НОМЕР_20 , 1985 року випуску, реєстраційний номер – НОМЕР_21 , номер кузова шасі – НОМЕР_22 , з урахуванням умов та обмежень; станом на 31.12.2021, становить 50737,45 грн. (т. 3, а.с. 125-128);
- постанова слідчого відділення №2 СВ Берестинського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 про призначення автотоварознавчої експертизи від 16.05.2025 (т. 3, а.с. 130);
- висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-19/121-25/12648-АВ від 27.05.2025, яким встановлено, що ринкова вартість причепу бортового ГБК 8535, 1986 року випуску, з урахуванням умов та обмежень; станом на 31.12.2021, становить 88722,89 грн. (т. 3, а.с. 131-136);
- постанова слідчого відділення №2 СВ Берестинського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 про призначення автотоварознавчої експертизи від 16.05.2025 (т. 3, а.с. 138);
- висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №СЕ-19/121-25/12646-АВ від 27.05.2025, яким встановлено, що ринкова вартість колісного транспортного засобу МАЗ 54323-032, 1993 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_23 , номер кузова (шасі) – 0001106, з урахуванням умов та обмежень; станом на 31.12.2021, становить 119480,00 грн. (т. 3, а.с. 139-142);
- повідомлення про підозру ОСОБА_4 , винесене керівником ІНФОРМАЦІЯ_35 ОСОБА_21 06.08.2025, у кримінальному провадженні № 42024222100000045 від 24.05.2024 за ч. 1 ст. 366-2 КК України (т. 3, а.с. 151-158);
- пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, вручена ОСОБА_4 прокурором Кегичівського відділу Берестинської окружної прокуратури ОСОБА_5 06.08.2025 (т. 3, а.с. 159-160);
- протокол роз`яснення права на захист від 06.08.2025, складений слідчим відділення №2 ІНФОРМАЦІЯ_36 ОСОБА_12 , з якого вбачається, що слідчим підозрюваній ОСОБА_4 було роз`яснено право на захист (т. 3, а.с. 161);
- повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_14 ОСОБА_22 про те, що 06.08.2025 вручено письмове повідомлення про підозру депутату ІНФОРМАЦІЯ_15 ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України (т. 3, а.с. 162);
- протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 04.09.2025, з якого вбачається, що ОСОБА_4 04.09.2025 було ознайомлена з матеріалами досудового розслідування в повному обсязі (т. 3, а.с. 163-166).
Крім того, у судовому засіданні досліджено: копія паспорта обвинуваченої, з підтвердженням її анкетних даних, копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, довідки про те, що вона не перебуває на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах, не перебуває на обліку і в центрі пробації, відповідно до довідки про судимості ОСОБА_4 раніше не судима, згідно характеристики, виданої старостою ІНФОРМАЦІЯ_37 ОСОБА_23 вбачається, що відносно ОСОБА_4 скарг та компрометуючих матеріалів до старостату не надходило, комісіями не розглядалася, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалася, згідно характеристики, виданої начальником ІНФОРМАЦІЯ_38 ОСОБА_24 вбачається, що ОСОБА_4 працює директором КЗ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », керівну роботу успішно поєднує з викладанням зарубіжної літератури та етики. За час роботи зарекомендувала себе досвідченим, ініціативним, вдумливим керівником, за результатами атестації ОСОБА_4 присвоєно звання «учитель-методист», нагороджена знаком «Відмінник освіти України», користується авторитетом серед учнів, батьків, працівників ліцею, односельців.
Суд, не посилається у вироку на інші матеріали кримінального провадження досліджені у судовому засіданні за клопотанням прокурора, оскільки вони є процесуальними документами, які не доводять та не спростовують вини обвинуваченої.
Стороною захисту були надані документи, які судом були дослідженні, а саме:
- копія технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_7 , вартість якого станом на 30.11.2017 складає 671017,00 грн (т. 3, а.с. 216-218);
- копія довідки № 122 від 18.09.2024, виданої ІНФОРМАЦІЯ_30 , з якої вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_17 , належна ОСОБА_4 нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0.2681 га, кадастровий номер 6323155100:04:024:0022, перешла у власність третіх осіб. (т.3, а.с. 219);
- договір № 198а від 29.05.1996, укладений між директором ІНФОРМАЦІЯ_39 та ОСОБА_7 , з умов якого вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_3 був придбаний ОСОБА_7 за 429 мільйонів карбованців (т. 3, а.с. 220);
- квитанції про погашення ОСОБА_7 вартості за житловий будинок (т. 3, а.с. 221-222);
- копія довідки голови правління ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_40 » з якої вбачається, що ОСОБА_7 повністю сплачено вартість житлового будинку по АДРЕСА_3 (т. 3, а.с. 223);
- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2017, з якого вбачається, що право власності в цілому на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 (т. 3, а.с 224);
- лист від 03.12.2024 направлений на адресу ОСОБА_4 від ІНФОРМАЦІЯ_13 щодо проведення повної перевірки декларацій та направлення довідок від 29.11.2024 за №№ 640/24, 641/24, 642/24.
Крім того, судом була досліджена досудова доповідь відносно обвинуваченої ОСОБА_4 , підготовлена провідним інспектором ІНФОРМАЦІЯ_41 на підставі ухвали ІНФОРМАЦІЯ_32 від 18.11.2025, згідно з якою ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Так, у висновку досудової доповіді зазначено, що дослідженням інформації, що характеризує особу за місцем її проживання, умов її життєдіяльності, відносин у суспільстві, результати оцінки ризику вчинення нею повторного кримінального правопорушення, а також середній рівень імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства. З урахуванням вимог абзацу дванадцятого статті 368 КПК України пропонують зазначену досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику прийняти до відома під час винесення рішення про міру кримінальної відповідальності у межах санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення.

Оцінка доказів.
Дослідивши надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, суд вважає, що вони відповідно до вимог ст.ст. 85-86 КПК України є належними та допустимими, оскільки дані докази кожний окремо, а також у своїй сукупності, за своїм змістом та послідовністю підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України й відповідно підтверджують вину ОСОБА_4 в пред`явленому обвинуваченні.
Разом з тим, суд вивчивши доводи заявленого клопотання щодо визнання доказів недопустимими і відповідно заперечення, зважає на наступне.
Перш ніж надати оцінку доводам сторони захисту про недопустимість доказів, суд вважає за необхідне зазначити про підхід, за яким він здійснює оцінку доказів з точки зору допустимості.
Як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного суду від 31 серпня 2022 року по справі № 756/10060/17:
Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.
Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.
В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.
З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).
Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.
З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Застосування статті 87 КПК України при оцінці доказів, наданих сторонами, колегія суддів виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини.
Суд вважає за необхідне звернути окрему увагу на вимоги кримінального процесуального закону щодо критеріїв визнання доказів допустимими (недопустимими).
Частиною 1 ст. 86 КПК передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК) містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає; належний суб`єкт збирання доказів; належна процесуальна форма.
Отже, допустимість доказів як ознака їх якості визначається нормами кримінального процесуального закону.
Питання про визнання доказів недопустимими вирішується судом під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК) у кожному конкретному випадку залежно від характеру і наслідків порушень критеріїв допустимості. При цьому оцінка доказів передбачає їх відповідний аналіз у всій сукупності та взаємозв`язку (ст. 94 КПК).
Таким чином, при визнанні того чи іншого доказу недопустимими суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу.
Суд звертає увагу на те, що кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК порядку проведення окремих процесуальних дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими.
Перелік діянь, які передбачені у ст. 87 КПК як підстави для визнання фактичних даних недопустимими як докази, не є вичерпним і становить собою порушення фундаментальних гарантій, що дає певний орієнтир для визначення змісту поняття «істотне порушення» у випадках, які не підпадають під цей перелік. До таких, наприклад, можна віднести порушення вимог ч. 7 ст.223 КПК про обов`язкове запрошення понятих при проведенні визначених законом слідчих дій. В кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. Тому кожний доказ повинен оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необґрунтованого та несправедливого судового рішення.
Так, відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова Верховного Суду (далі в т.ч. ККС, ВС) від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).
У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України).
Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 753/11828/13-к вказав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.
У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура) - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16 березень 2017 року у справі № 671/463/15-к).
У цій справі порядок, встановлений КПК України дотримано, а тому суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно з ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Наведені судом вище докази, згідно зі ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.
Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК України.
При формуванні таких висновків Суд виходив з такого.
Частина 1 статті 87 КПК України передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.
Так, кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК порядку проведення окремих слідчих дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими (частини 2 і 3 ст. 87 КПК). 
Так, відповідно до ч. 2 ст.87 КПК суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. 
В свою чергу, ч. 3 ст.87 КПК України передбачає, що недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання. Таким чином, ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. 
У контексті такого елементу допустимості доказів як процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних. У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: 1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи 2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути. Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь- якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності Інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті. 
У постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.
У постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.
В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до ч. 2 або 3 ст. 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч. 1 ст. 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.
В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.
Повертаючись до обставин цієї справи, суд вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.
Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.
Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.
В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.
Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.
Так, щодо заявленого захисником клопотання про визнання недопустимим доказом рапорт прокурора щодо самостійного виявлення вчинення кримінального правопорушення, суд зазначає наступне.
Суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що складення прокурором рапорту щодо обставин, виявлених під час виконання службових повноважень, а також наявність на такому рапорті резолюції керівника окружної прокуратури свідчать про незаконність початку досудового розслідування та зумовлюють набуття прокурором процесуального статусу заявника.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим. Отже, визначальною ознакою заявника є саме звернення особи до компетентного органу із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення. 
Натомість кримінальний процесуальний закон окремо врегульовує випадок, коли відомості про можливе кримінальне правопорушення встановлюються самим прокурором під час здійснення покладених на нього законом повноважень. 
Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України самостійне виявлення прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, є самостійною передбаченою законом підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Згідно з ч. 1 ст. 36 КПК України прокурор при здійсненні передбачених Кодексом повноважень є самостійним у своїй процесуальній діяльності, а втручання в неї осіб, які не мають на те законних повноважень, забороняється. 
Водночас п. 1 ч. 2 ст. 36 КПК України прямо уповноважує прокурора починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених КПК України. 
Аналогічно принцип публічності, закріплений ст. 25 КПК України, зобов`язує прокурора в межах його компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення, за винятком передбачених законом випадків. 
Таким чином, у випадку самостійного виявлення прокурором під час виконання службових повноважень обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, він діє не як стороння фізична особа, яка звертається до уповноваженого органу із заявою у порядку ст. 60 КПК України, а як визначений кримінальним процесуальним законом суб`єкт сторони обвинувачення, на якого статтями 25, 36 та 214 КПК України покладено відповідні повноваження й обов`язки щодо початку досудового розслідування.
За таких обставин сам факт викладення виявлених прокурором відомостей у документі, названому «рапортом», не змінює правової природи здійснених ним дій та не трансформує прокурора у заявника. 
У цьому випадку рапорт є формою документальної фіксації прокурором результатів самостійного виявлення відповідних обставин під час виконання службових повноважень, тоді як юридичною підставою для початку досудового розслідування є положення ч. 1 ст. 214 КПК України.
Порядок реалізації зазначених положень додатково врегульований Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298. 
Відповідно до пп. 1 п. 4 розділ ІІ Порядку про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, облік кримінальних правопорушень за заявами, повідомленнями, які надійшли до органів прокуратури, досудового розслідування чи дізнання, або щодо виявлених прокурором, слідчим, дізнавачем з інших джерел обставин, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення, здійснюється Реєстратором за дорученням керівника органу прокуратури або органу досудового розслідування, органу дізнання шляхом внесення до Реєстру відомостей, визначених частиною п`ятою статті 214 КПК України.
Отже, наявність резолюції керівника окружної прокуратури на рапорті сама по собі не свідчить ані про втручання у процесуальну діяльність прокурора, ані про застосування не передбаченої законом процедури. 
Така резолюція узгоджується із встановленим Положенням № 298 порядком організації обліку відомостей про кримінальні правопорушення, виявлені прокурором з інших джерел.
Наведене узгоджується з правовою позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.08.2026 у справі № 201/10481/23, в якій ККС ВС, розглянувши аналогічні доводи сторони захисту щодо неправомірності складання прокурором рапорту та звернення до керівника перед внесенням відомостей до ЄРДР, установив, що первісне внесення відомостей було здійснено на підставі рапорту прокурора, яким зафіксовано виявлені ним протиправні дії, та, пославшись на ст. 214 КПК України і положення про ЄРДР, погодився з висновком апеляційного суду про відповідність таких дій вимогам закону, окремо зазначивши, що облік обставин, виявлених прокурором з інших джерел, здійснюється Реєстратором за дорученням керівника органу прокуратури.
З огляду на викладене суд не вбачає підстав ототожнювати прокурора, який при виконанні своїх службових та процесуальних повноважень самостійно виявив обставини можливого кримінального правопорушення і зафіксував їх у рапорті, із заявником у розумінні ст. 60 КПК України.
Відтак доводи сторони захисту про набуття прокурором статусу заявника суд визнає необґрунтованими, оскільки наявність резолюції керівника органу прокуратури на рапорті не змінює процесуального статусу прокурора, не свідчить про його адміністративну залежність при прийнятті процесуального рішення та не обмежує передбаченої ч. 1 ст. 36 КПК України самостійності прокурора у здійсненні процесуальної діяльності.
Таким чином, прокурор діяв у відповідності з вимогами закону, що спростовує будь-які сумніви у його упередженості.
З огляду на викладене, аргументи сторони захисту про недопустимість як доказу рапорту прокурора, є неприйнятними.
Таким чином, підсумовуючи вище викладене у цій частині, щодо клопотання про визнання доказів недопустимими, порушень вимог КПК України щодо початку досудового розслідування, які б, як указав ВС, були фундаментальними, не установлено.
Доводи сторони захисту, щодо недотримання вимог КПК України, не містять у собі посилань на порушення фундаментальних прав і свобод особи.
Відповідно ці докази не можуть вважатися недопустимими на підставах описаних стороною захисту, оскільки не витікають з порушень ст. 87 КПК та не враховують того, що в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів. Більш того, в постанові від 11 квітня 2019 року в справі № 642/5974/13-к Верховний Суд зауважив, що встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано.
Інші доводи захисту наведених висновків суду не спростовують, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 вказала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України), а цих порушень у справі не виявлено.
Тому, досліджені докази, надані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, суд вважає належними, допустимими, достовірними, достатніми та такими, що дійсно підтверджують обставини подій та відповідно є правдивими, та покладає їх в основу вироку.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідує, що суд здійснює таку оцінку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, з урахуванням того, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.
В постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 зауважено, що законодавець в ст. 94 КПК України вказує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні.
Оцінка доказів за внутрішнім переконанням віддзеркалює незалежність суду у здійсненні процесуальних функцій, оскільки за своїм змістом є впевненістю в тому, що судом надано правильну оцінку процесуальним джерелам доказів, засобам доказування і встановленим фактам, і що ухвалений із дотриманням правил ст. 94 КПК висновок щодо питань, які поставлені перед судом в кримінальному провадженні його учасниками, є правильним в контексті стандарту доведення поза розумним сумнівом винуватості (невинуватості) особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Такий стандарт доказування передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на недоведеності важливих для справи обставин або певних установлених судом обставинах, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення.
З іншого боку, для дотримання цього стандарту недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.
Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Враховуючи зазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у порядку ст. 94 КПК, приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК України за обставин, встановлених судом.
Такі висновки слідують саме з сукупності досліджених доказів судом, в т.ч. сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
При формуванні такого підходу суд ураховує, що в постанові від 07 грудня 2020 року в справі № 728/578/19 Верховний Суд указав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Навпаки, як засвідчує судова практика, доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.
Так, кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 366-2 КК (у редакції Закону від 01 січня 2024 року № 3513-IX) настає за умисне внесення суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», якщо такі відомості відрізняються від достовірних на суму від 500 до 2000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Суб`єкт кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК, - спеціальний. Це фізична осудна особа, яка досягла 16 років до вчинення кримінального правопорушення, та є суб`єктом декларування.
Приміткою до ст. 366-2 КК визначено, що суб`єктами декларування у цій статті є особи, які відповідно до частин 1, 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Відповідно до п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» депутати місцевих рад належать до категорії осіб, уповноважених на виконання функцій місцевого самоврядування, на яких поширюється дія вказаного Закону, в тому числі й в частині зобов`язання, передбаченого ч. 1 ст. 45 цього Закону, щорічно до 01 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_13 декларацію за минулий рік за формою, що визначається НАЗК.
За змістом частин 1, 2 ст. 4 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради набуває свої повноваження у результаті обрання його до ради відповідно до Закону України «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів». Повноваження депутата місцевої ради починаються з дня відкриття першої сесії відповідної ради з моменту офіційного оголошення підсумків виборів відповідною територіальною виборчою комісією.
Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-2 КК, є встановлений законом порядок декларування, який покликаний забезпечити доброчесність осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і зрештою - правильну діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування.
Суспільна небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-2 КК, полягає у тому, що суб`єкт умисно порушує передбачений спеціальними законами порядок декларування. Основною ціллю декларування доходів є ефективне запобігання корупції через прозорість майнового стану осіб, уповноважених на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.
Порядок декларування, що є безпосереднім об`єктом правопорушення, передбаченого ст. 366-2 КК, визначений Законом України «Про запобігання корупції».
Обов`язковою умовою для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 366-2 КК є встановлення факту внесення суб`єктом декларування до декларації, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», відомостей, а також факту того, що такі відомості є завідомо недостовірними для суб`єкта декларування, яке вчинене з прямим умислом.
За змістом ч. 1 ст. 24 КК у кримінальному правопорушення, передбаченому ч. 1 ст. 366-2 КК України, умисел буде прямим у випадку, якщо суб`єкт декларування усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння з внесення до декларації, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», завідомо недостовірних відомостей і бажав його вчинити.
Так, з досліджених судом доказів, встановлено, що 01 листопада 2020 року, тобто з моменту офіційного оголошення ІНФОРМАЦІЯ_42 підсумків виборів на І сесії ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання ОСОБА_4 набула повноважень депутата ІНФОРМАЦІЯ_15 VIII скликання.
Таким чином ОСОБА_4 в розумінні п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону.
25 січня 2024 року о 15 год. 35 хв. на офіційному веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_4 заповнила щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2021 рік (унікальний ідентифікатор документа d4b02591-805f-4b35-a5da-d8e7859b0f68), та підписала її власним кваліфікованим електронним підписом КНЕДП АСЦК АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_7 » № 5E984D526F82F38F04000000AA3F44012C22C504, підтвердивши достовірність внесених нею відомостей.
Відповідно до п.п. 3, 4, 5 розділу ІІ Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування суб`єкт декларування до початку заповнення декларації повинен підтвердити ознайомлення із цим порядком шляхом проставлення відповідної відмітки. Після заповнення усіх необхідних розділів декларації суб`єкту декларування надається можливість перевірити повноту та достовірність зазначеної ним інформації. Перед підписанням декларації суб`єкт декларування підтверджує повноту та достовірність даних, вказаних у ній, ознайомлення з попередженням про настання відповідальності за подання недостовірних відомостей шляхом проставлення відповідної відмітки.
Отже, на початку заповнення щорічної декларацій за 2021 рік ОСОБА_4 ознайомилась з Правилами заповнення форми декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, про що проставила відповідну відмітку. Крім того, після заповнення всіх розділів вказаної декларації вона ознайомилась із внесеними до неї відомостями та проставила відповідну позначку про підтвердження правильності даних, після чого подала декларації шляхом накладення електронного цифрового підпису (п.5 розділу ІІ Порядку).
Згідно з п.п. 2, 3, 5, 7, 8, ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості про:
- об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають: дані щодо виду, характеристики майна, місцезнаходження, дату набуття майна у власність, оренду або інше право користування, вартість майна на дату набуття його у власність, володіння або користування; у разі якщо нерухоме майно перебуває у спільній власності, про усіх співвласників такого майна вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. У разі якщо нерухоме майно перебуває в оренді або на іншому праві користування, про власника такого майна також вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців;
- цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають: дані щодо транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, а також щодо їх марки та моделі, року випуску, ідентифікаційного номера (за наявності). Відомості про транспортні засоби та інші самохідні машини і механізми зазначаються незалежно від їх вартості;
- інші корпоративні права, що належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї, із зазначенням найменування кожного суб`єкта господарювання, його організаційно-правової форми, коду Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України, частки у статутному (складеному) капіталі товариства, підприємства, організації у грошовому та відсотковому вираженні;
- отримані доходи суб`єкта декларування або членів його сім`ї, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отримані як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, аліменти, благодійна допомога, пенсія, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки, а також соціальні виплати та субсидії у разі виплати їх у грошовій формі та інші доходи;
- наявні у суб`єкта декларування або членів його сім`ї грошові активи, у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках або які зберігаються у банку, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, поворотна фінансова допомога, надана третім особам, та кошти, які не сплачені третіми особами і строк сплати яких настав відповідно до умов правочину або рішення суду, а також активи у дорогоцінних (банківських) металах. Відомості щодо грошових активів включають дані про вид, розмір та валюту активу, а також найменування та код Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України установи, в якій відкриті відповідні рахунки або до якої зроблені відповідні внески. Не підлягають декларуванню наявні грошові активи (у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, поворотна фінансова допомога, надана третім особам, та кошти, які не сплачені третіми особами і строк сплати яких настав відповідно до умов правочину або рішення суду) та активи у дорогоцінних (банківських) металах, якщо сукупна вартість всіх грошових активів не перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року.
За результатами проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2021 рік, поданої ОСОБА_4 , встановлено відображення суб`єктом декларування недостовірних відомостей на загальну суму 3668962,94 грн, тобто встановлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України.
Електронне декларування є складовою комплексної системи запобігання та протидії корупції. Його запровадження обумовлено необхідністю створення системи об`єктивного фінансового контролю за майновим станом осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та забезпечення можливості перевірки відповідності їхнього майнового стану задекларованим доходам і активам. Внесення завідомо недостовірних відомостей до електронної декларації перешкоджає здійсненню такого фінансового контролю та знижує ефективність механізмів запобігання корупції. Саме з урахуванням суспільної небезпечності такого діяння законодавцем встановлена кримінальна відповідальність за декларування завідомо недостовірної інформації.
При цьому повнота заповнення декларації є особистим обов`язком суб`єкта декларування. 
Виконання цього обов`язку передбачає не формальне заповнення електронної форми декларації, а вжиття суб`єктом декларування необхідних і розумних заходів для встановлення повних та достовірних відомостей, які відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» підлягають відображенню у декларації.
Перед безпосереднім внесенням відомостей до декларації, в тому числі про об`єкти декларування, суб`єкт декларування ознайомлюється з правилами заповнення форми декларації. Перед підписанням декларації суб`єкт декларування попереджається про відповідальність за декларування недостовірної інформації.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану» від 20.09.2023 № 3384-IX було відновлено здійснення заходів фінансового контролю, у тому числі обов`язкове подання декларацій. Закон набрав чинності 12.10.2023, а декларації за 2021 та 2022 звітні періоди мали бути подані не пізніше 31.01.2024. 
ОСОБА_4 подала щорічну декларацію за 2021 рік 25.01.2024, а тому, з моменту відновлення обов`язкового декларування до дня фактичного подання нею декларації минуло 105 днів. 
Тобто обвинувачена мала понад три місяці для з`ясування вимог законодавства, перевірки відомостей, необхідних для заповнення декларації, та усунення будь-яких сумнівів щодо того, які саме відомості підлягають декларуванню.
Держава, зі свого боку, створила необхідні умови для належного виконання цього обов`язку. Після відновлення декларування НАЗК офіційно роз`яснило строки подання декларацій та порядок проведення кампанії декларування. 
Для суб`єктів декларування функціонували офіційні роз`яснення НАЗК, База знань, засоби консультаційної підтримки та контакт-центр, за допомогою яких особа могла з`ясувати питання, що виникали під час заповнення декларації. 
Крім того, сама процедура подання декларації побудована таким чином, що суб`єкт декларування не може завершити її подання, не підтвердивши власну обізнаність із правилами декларування. 
Відповідно до Порядку заповнення та подання декларації, затвердженого наказом НАЗК від 23.07.2021 № 449/21, який був чинним на момент подання декларації ОСОБА_4 , до початку заповнення декларації суб`єкт декларування підтверджує ознайомлення з Порядком. 
Після заповнення декларації йому надається можливість перевірити повноту та достовірність зазначених відомостей, а перед її підписанням він підтверджує їх повноту і достовірність та свою обізнаність про відповідальність за подання недостовірних відомостей. Після цього декларація підписується особистим електронним підписом. 
Отже, на суб`єкта декларування покладається не пасивний обов`язок зазначити лише ту інформацію, яка випадково перебуває в його розпорядженні, а активний обов`язок належним чином підготувати декларацію, перевірити відомості, які підлягають декларуванню, та вжити доступних заходів для їх встановлення. 
За наявності сумнівів ОСОБА_4 мала достатній час звернутися до офіційних роз`яснень НАЗК, отримати консультацію, перевірити інформацію у доступних державних інформаційних ресурсах, з відкритих джерел у мережі «Інтернет» або одержати відповідні відомості у встановленому законом порядку.
Законодавець окремо врегулював навіть ситуацію, коли отримати необхідну інформацію від члена сім`ї неможливо, а саме відповідно до ч. 7 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у разі відмови члена сім`ї надати будь-які відомості чи їх частину для заповнення декларації суб`єкт декларування зобов`язаний зазначити про це в декларації, відобразивши всю відому йому інформацію про такого члена сім`ї. Аналогічний механізм на момент подання декларації передбачався п. 7 розділу ІІІ Порядку № 449/21. 
Таким чином, сама по собі відсутність окремих документів або відмова іншої особи надати певні відомості не звільняє суб`єкта декларування від виконання встановленого законом обов`язку. Закон не дозволяє у такому випадку просто не відображати відповідну інформацію, навпаки, він прямо визначає порядок дій декларанта.
Отже, твердження ОСОБА_4 в судовому засіданні про необізнаність, відсутність необхідних документів чи нерозуміння порядку декларування суд сприймає критично, оскільки вона мала встановлений законом обов`язок, понад три місяці для його виконання, доступ до офіційних роз`яснень і консультацій НАЗК, передбачений законом механізм дій у разі ненадання інформації членом сім`ї та, зрештою, особисто підтвердила ознайомлення з правилами, повноту і достовірність внесених відомостей та обізнаність про кримінальну відповідальність.
Тому, судом здійснюється оцінка кожного незазначеного ОСОБА_4 у декларації за 2021 рік об`єкта не ізольовано, а з урахуванням того, що суб`єкту декларування були забезпечені час, правові механізми та інформаційні можливості для належного виконання покладеного на неї законом обов`язку.
Так, з метою забезпечення всебічного та повного дослідження обставин кримінального провадження, суд вважає за необхідне перейти до послідовного розгляду відомостей, відображених ОСОБА_4 у щорічній декларації за 2021 рік, які знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та підтвердженні належними та допустимим доказами, наданими, як стороною обвинувачення, так і стороною захисту:

Розділ 3 «Об`єкти нерухомості»
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості про об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, перебувають в оренді чи на іншому праві користування. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону об`єкт підлягає декларуванню не лише у разі наявності відповідного права станом на останній день звітного періоду, а й у разі, якщо він перебував у володінні або користуванні сукупно протягом не менше половини днів звітного періоду. Для щорічної декларації така тривалість становить 183 дні. 
У декларації за 2021 рік ОСОБА_4 не зазначила житловий будинок загальною площею 117,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером 6323155100:04:024:0022, земельні ділянки з кадастровими номерами 6323155600:01:010:0052, 6323155600:01:010:0053 та земельну ділянку чоловіка з кадастровим номером 6323181300:12:002:0392. Загальна вартість незазначених об`єктів відповідно обвинувального акту становить 1 300 801,23 грн. 
Щодо житлового будинку доводи про необізнаність обвинуваченої про необхідність зазначені в декларації будинку фактично виключаються самими обставинами користування цим майном. 
Будинок належить на праві приватної власності її чоловікові ОСОБА_7 , водночас ОСОБА_4 зареєстрована та фактично проживає саме за цією адресою. 
Закон України «Про запобігання корупції» прямо передбачає відображення у розділі 3 житла, яке є зареєстрованим або фактичним місцем проживання суб`єкта декларування та належить йому чи члену його сім`ї на будь-якому речовому праві. 
Аналогічно оцінюються земельні ділянки з кадастровими номерами 6323155600:01:010:0052 та 6323155600:01:010:0053. Обидві земельні ділянки належать чоловікові обвинуваченої, розташовані за тією самою адресою: АДРЕСА_1 , тобто безпосередньо за місцем проживання подружжя. 
ОСОБА_4 користується цими земельними ділянками разом із житловим будинком, а тому твердження про незнання самого факту їх існування не узгоджується з характером та способом фактичного використання нерухомості. 
Більше того, НАЗК у своїх роз`ясненнях зазначало, що у разі користування житловим будинком декларуванню підлягає також земельна ділянка, на якій він розташований. 
Щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6323155100:04:024:0022 позиція обвинуваченої судом розцінюється критично, оскільки на цю земельну ділянку зареєстроване право оренди ОСОБА_4 , яке виникло на підставі договору від 01.10.2013, а у 04.02.2021 році вона уклала додаткову угоду відносно цієї ділянки. 
Тому твердження обвинуваченої ОСОБА_4 про те, що вона фактично земельною ділянкою не користувалася, не усувають обов`язку декларування самого зареєстрованого права оренди, так само юридично неспроможним є посилання на те, що станом на 31.12.2021 право оренди вже припинилося. 
Встановлено, що право ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером 6323155100:04:024:0022 існувало до 21.09.2021. Отже, протягом 2021 року відповідне право існувало понад вісім місяців, тобто значно більше встановлених законом 183 днів, а припинення оренди до 31 грудня за таких умов не усувало обов`язку відобразити цей об`єкт у щорічній декларації. 
Щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6323181300:12:002:0392, площею 5,8406 га, ОСОБА_4 та її чоловік посилаються на те, що ОСОБА_7 не повідомив дружині про її наявність, а вона самостійно про неї не знала. Однак відповідна земельна ділянка перебуває у приватній власності ОСОБА_7 та є самостійним об`єктом нерухомості значної площі. Її належність чоловікові підтверджена матеріалами кримінального провадження. З урахуванням обставин здійснення підприємницької та фермерської діяльності ОСОБА_7 , наявності у нього корпоративних прав у фермерському господарстві та того, що ця земельна ділянка призначена для ведення фермерського господарства, пояснення про повну необізнаність підлягають оцінці не ізольовано, а в сукупності з усіма встановленими майновими та господарськими зв`язками чоловіка.
Окремо необхідно надати оцінку доводам сторони захисту щодо вартості житлового будинку. Так, відповідно до технічного паспорта від 30.11.2017 вартість житлового будинку загальною площею 117,9 кв. м становить 671 017 грн. Посилання ОСОБА_4 на довідку, видану головою правління та головним бухгалтером ВАТ « ІНФОРМАЦІЯ_40 », відповідно до якої первісна вартість будинку нібито становила 4 485,95 грн, не спростовує відомостей технічного паспорта. В даному випадку йдеться про різні за часом та правовим змістом оцінки: історична первісна вартість майна не є тотожною його останній встановленій грошовій оцінці. Для цілей декларування законодавство виходить із вартості об`єкта на дату набуття відповідного права або за останньою проведеною грошовою оцінкою, а не з будь-якої історичної балансової чи первісної вартості, яка міститься у давнішому документі. Крім цього, як вбачається з матеріалів кримінального провадження спір щодо цього будинку та його вартості вже був предметом судової перевірки при розгляді справи про адміністративне правопорушення щодо недостовірних відомостей у деклараціях ОСОБА_4 за 2022 та 2023 роки. Так, постановою ІНФОРМАЦІЯ_33 від 03.06.2025 у справі № 624/38/25 рішення суду першої інстанції залишено без змін та суд апеляційної інстанції погодився з достатністю сукупності доказів, серед яких був досліджений технічний паспорт будинку з інвентаризаційною вартістю 671 017 грн. 
Щодо вартості земельних ділянок з кадастровими номерами 6323155600:01:010:0052 та 6323155600:01:010:0053, в обвинувальному акті використано офіційні показники нормативної грошової оцінки у розмірі 188 201,51 грн та 3 404,63 грн відповідно. Такий підхід відповідає роз`ясненням НАЗК, згідно з якими за відсутності відомостей про іншу грошову оцінку земельної ділянки у декларації зазначається її нормативна грошова оцінка, а якщо відомості про вартість об`єктивно відсутні, декларант має можливість обрати позначку «Не відомо». При цього, вжиття додаткових заходів для перевірки вартості цих земельних ділянок шляхом призначення судової оціночно-земельної експертизи результатів не дав, оскільки відповідно до висновку експерта від 24.02.2025 № 5086 визначити вартість земельних ділянок з кадастровими номерами 6323155600:01:010:0052 та 6323155600:01:010:0053 у поставленому експерту порядку виявилося неможливим.
Таким чином, щодо розділу 3 встановлено невипадкове не зазначення одного невідомого об`єкта, а повне не відображення п`яти об`єктів нерухомості, зв`язок ОСОБА_4 з більшістю з яких є безпосереднім. 
Житловий будинок є місцем її реєстрації та фактичного проживання; земельними ділянками з кадастровими номерами 6323155600:01:010:0052 та 6323155600:01:010:0053 обвинувачена користувалася разом із домоволодінням; право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6323155100:04:024:0022 було оформлено особисто на ОСОБА_4 та існувало протягом більш ніж 183 днів звітного року; земельна ділянка з кадастровим номером 6323181300:12:002:0392 належала її чоловікові. 

Розділ 6 «Цінне рухоме майно – транспортні засоби»
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості про цінне рухоме майно, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі транспортні засоби із зазначенням марки, моделі, року випуску та ідентифікаційного номера. При цьому відомості про транспортні засоби та інші самохідні машини і механізми зазначаються незалежно від їх вартості, а тому визначальним для виникнення обов`язку декларування є наявність відповідного транспортного засобу у власності суб`єкта декларування або члена його сім`ї. 
Так, у декларації за 2021 рік ОСОБА_4 не зазначила належний їй на праві приватної власності транспортний засіб Toyota Land Cruiser Prado 150, 2019 року випуску, а також транспортні засоби, зареєстровані за її чоловіком ОСОБА_7 : Toyota Avensis, 2008 року випуску, МАЗ 1993 року випуску, причіп ГКБ 8350 та причіп ГКБ 8535. Відповідно до пред`явленого обвинувачення їх вартість становить 100 000 грн, 234 860 грн, 119 480 грн, 50 737,45 грн та 88 722,89 грн відповідно, а загальна сума недостовірних відомостей за цим розділом декларації складає 593 800,34 грн.
Щодо транспортного засобу Toyota Land Cruiser Prado 150 ОСОБА_4 не заперечує факт належності їй цього автомобіля та обізнаності про його існування, пояснюючи його відсутність у декларації виключно технічною помилкою та посилаючись на те, що в інших деклараціях цей транспортний засіб нею зазначався. Проте саме ця обставина не підтверджує версію захисту, а навпаки засвідчує, що ОСОБА_4 достовірно знала про належність їй автомобіля, знала про обов`язок його декларування та раніше фактично виконувала цей обов`язок. Долучена в судовому засіданні надана НАЗК послідовність дій користувача при формуванні та поданні декларації за 2021 рік не містить відомостей про технічний збій системи, помилку Реєстру чи іншу технічну подію, внаслідок якої внесена користувачем інформація про автомобіль могла бути втрачена незалежно від його дій. Таким чином, об`єктивних даних, які б підтверджували заявлену технічну помилку, не встановлено. 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.06.2020 вартість Toyota Land Cruiser Prado 150 становила 100 000 грн, і саме ця вартість включена до обсягу пред`явленого обвинувачення. Водночас проведеною у кримінальному провадженні судовою автотоварознавчою експертизою ринкова вартість цього автомобіля станом на 31.12.2021 визначена у розмірі 1 058 390 грн. Вказана експертна оцінка має доказове значення при оцінці доводу про випадкову технічну помилку, оскільки характеризує фактичну майнову значимість об`єкта, який повністю відсутній у відповідному розділі декларації.
Щодо транспортного засобу Toyota Avensis ОСОБА_4 та ОСОБА_7 пояснили, що автомобіль фактично вибув з їх володіння ще у 2018 році, оскільки був переданий іншій особі «за довіреністю». Ці пояснення не спростовують встановлених у провадженні обставин. За змістом ст. 244 ЦК України довіреність є письмовим документом, який видається для представництва однієї особи іншою перед третіми особами, а тому сама по собі видача довіреності не є правочином, яким підтверджується перехід права власності на транспортний засіб. За офіційними реєстраційними даними ОСОБА_25 у звітному періоді був зареєстрований за ОСОБА_7 , тоді як жодних об`єктивних відомостей про укладення правочину, внаслідок якого право власності перейшло до іншої особи, чи проведення відповідної перереєстрації не встановлено. Відповідні реєстраційні правовідносини регулюються Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, яким установлена єдина процедура державної реєстрації, перереєстрації та зняття з обліку транспортних засобів. Тому усне твердження про передачу транспортного засобу Toyota Avensis іншій особі за довіреністю не усуває доказового значення офіційних реєстраційних відомостей та за відсутності підтвердженого правочину про відчуження не доводить припинення належності цього транспортного засобу ОСОБА_7 .
Аналогічно оцінюються пояснення ОСОБА_7 щодо транспортного засобу МАЗ та причепів ГКБ 8350 і ГКБ 8535, які зводяться до того, що ці транспортні засоби є металобрухтом. Водночас офіційні реєстраційні відомості свідчать, що транспортний засіб МАЗ 54323 032, причіп-цистерна ГКБ 8350 та причіп ГКБ 8535 були зареєстровані саме за ОСОБА_7 . Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна, отже саме факт і час такого знищення мають юридичне значення. Водночас досліджені судом матеріали кримінального провадження не містять об`єктивних відомостей про вибракування, списання, утилізацію чи інше знищення зазначених транспортних засобів до 31.12.2021. Натомість офіційні реєстраційні відомості підтверджують, що у відповідний звітний період транспортний засіб МАЗ 54323 032, причіп-цистерна ГКБ 8350 та причіп ГКБ 8535 були зареєстровані за ОСОБА_7 . Саме лише пояснення про те, що транспортні засоби стали металобрухтом, за відсутності будь-яких об`єктивних даних про факт і час їх знищення не спростовує встановлених реєстраційних відомостей про їх належність ОСОБА_7 у відповідний період.
Крім цього, суд критично ставиться до твердження ОСОБА_4 про те, що про існування транспортного засобу МАЗ та причепів, зареєстрованих за її чоловіком, їй взагалі не було відомо, оскільки під час судового розгляду вона підтвердила свою обізнаність про здійснення її чоловіком ОСОБА_7 підприємницької діяльності.
Таким чином, пояснення обвинуваченої ОСОБА_4 стосовно рухомого майна не підтверджені жодними доказами та спростовуються матеріалами кримінального провадження. За таких обставин сукупне не відображення п`яти транспортних засобів підлягає оцінці як складова загальної системи завідомо недостовірних відомостей, внесених до декларації за 2021 рік.

Розділ 8 «Корпоративні права»
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються корпоративні права, що належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї, із зазначенням найменування суб`єкта господарювання, його організаційно-правової форми, коду ЄДРПОУ, частки у статутному (складеному) капіталі товариства, підприємства чи організації у грошовому та відсотковому вираженні. Відомості про засновників та учасників юридичних осіб містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості якого є відкритими та загальнодоступними у визначеному законом обсязі. 
У декларації за 2021 рік ОСОБА_4 не зазначила корпоративні права її чоловіка ОСОБА_7 у фермерському господарстві « ОСОБА_8 », код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , співзасновником якого він є з 14.10.1992, із часткою 12 %, що у грошовому вираженні становить 150 грн. Під час судового розгляду як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_7 пояснили незазначення цих відомостей тим, що нібито взагалі не знали про наявність у ОСОБА_7 корпоративних прав у ФГ « ОСОБА_8 ». Однак такі пояснення не узгоджуються з об`єктивно встановленими обставинами. Відповідно до реєстраційних відомостей ОСОБА_7 є не випадковим набувачем незначної частки, а співзасновником фермерського господарства з 14.10.1992 року, якому належить 12 % його статутного капіталу. Так, досліджені в судовому засіданні відомості Єдиного державного реєстру підтверджують збереження за ОСОБА_7 статусу співзасновника ФГ « ОСОБА_8 » та належність йому частки у розмірі 12 %. Об`єктивних відомостей про помилковість відповідного реєстраційного запису, припинення участі ОСОБА_7 у господарстві, відчуження ним корпоративних прав чи припинення самого ФГ « ОСОБА_8 » матеріалами провадження не встановлено. Посилання ОСОБА_4 на те, що чоловік не повідомив їй про такі права, також не звільняє її від покладеного законом обов`язку належно сформувати декларацію. Суб`єкт декларування не може обмежитися внесенням виключно тих відомостей про майновий стан сім`ї, які він випадково пам`ятає на момент заповнення форми. Поданню декларації має передувати з`ясування та перевірка інформації, необхідної для заповнення передбачених законом розділів, тим більше коли йдеться про відомості, існування яких можливо перевірити за офіційними та відкритими інформаційними ресурсами. Таким чином, пояснення про те, що ОСОБА_4 не знала про корпоративні права чоловіка, не усувають установленого факту їх невідображення та не пояснюють невжиття нею будь-яких заходів для перевірки відомостей, які підлягали обов`язковому декларуванню.

Розділ 11 «Доходи, у тому числі подарунки»
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються отримані доходи суб`єкта декларування та членів його сім`ї, у тому числі заробітна плата, доходи від підприємницької діяльності, від відчуження майна та інші доходи, при цьому декларуванню підлягають вид доходу, його джерело та розмір. 
Закон покладає на суб`єкта декларування обов`язок відобразити не лише власні доходи, а й доходи члена сім`ї, а відсутність у пам`яті точної суми доходу за наявності обізнаності про його отримання та джерело не усуває цього обов`язку, а передбачає необхідність встановити відповідні відомості до моменту подання декларації. 
У щорічній декларації за 2021 рік ОСОБА_4 не зазначила власний дохід у сумі 323 000 грн, отриманий 21.09.2021 від продажу нерухомого майна, а також доходи чоловіка: 158 253,93 грн від ПОСП « ІНФОРМАЦІЯ_8 », код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , 184 053,88 грн від ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_9 », код ЄДРПОУ НОМЕР_8 та 546 690,20 грн від здійснення підприємницької діяльності. Загальна сума недостовірних відомостей за розділом 11 становить 1 211 998,01 грн. В судовому засіданні ОСОБА_4 не заперечила фактичної обізнаності про джерела доходів чоловіка: підтвердила, що знала про його роботу у відповідних підприємствах та про здійснення ним діяльності як фізичною особою-підприємцем, однак пояснила незазначення цих доходів тим, що їй не були відомі їх точні розміри. Щодо власного доходу у сумі 323 000 грн вона підтвердила факт продажу нерухомого майна, пославшись на те, що нібито забула про необхідність відобразити цей дохід у декларації. Ці пояснення спростовуються обставиною, яка має безпосереднє значення для встановлення її фактичної обізнаності. Так, з досліджених в судовому засіданні доказів, вбачається, що після вилучення 28.12.2021 під час обшуку за місцем проживання подружжя грошових коштів у сумі 550 000 грн ОСОБА_4 та ОСОБА_7 06.01.2022 спільно звернулися до СУ ГУНП в Харківській області та Київського районного суду м. Харкова з клопотанням про негайне повернення вилучених коштів. Клопотання підписане особисто ОСОБА_4 , а законність походження вилучених коштів обґрунтовувалася саме доходами за 2021 рік, які згодом не були відображені нею у декларації: доходом від продажу нерухомого майна, доходами чоловіка за місцями його роботи та доходом від підприємницької діяльності. Тому твердження ОСОБА_4 щодо не надання її чоловілком інформації про доходи не заслуговують на увагу та суперечить її власній попередній поведінці. Ще у січні 2022 року ці доходи використовувалися самою ОСОБА_4 разом із чоловіком як підстава для повернення 550 000 грн, тобто як юридично значимі факти, що підтверджували законне походження належних їм грошових коштів. Посилання ОСОБА_4 на те, що клопотання та додані до нього документи готували чоловік і адвокат, а вона підписала його не читаючи, не спростовує наведеного доказу. Йдеться не про сторонній документ, випадково наданий їй для підпису, а про клопотання від її власного імені щодо повернення 550 000 грн, у задоволенні якого вона мала безпосередній майновий інтерес. Підписавши таке клопотання ОСОБА_4 підтвердила свою участь у заявленій вимозі та використанні наведених у ньому обставин для обґрунтування походження коштів, а твердження про підписання документа без ознайомлення з його змістом, висловлене вже під час судового розгляду, саме по собі не усуває доказового значення її попередньої поведінки.
Неспроможним є пояснення про те, що ОСОБА_4 «забула» задекларувати власний дохід у сумі 323 000 грн. Вона особисто була стороною правочину з відчуження нерухомого майна, отримання цього доходу не заперечує, а вже через декілька місяців після продажу відповідний правочин використовувався для обґрунтування законного походження вилучених у її домоволодінні коштів. За таких обставин йдеться не про невідому чи сторонню для неї інформацію, а про власний значний дохід, безпосередньо пов`язаний з її особистим правочином і майновими інтересами.
Крім цього, ОСОБА_4 знала, де працював її чоловік, знала про його статус ФОП, а відомості про відповідні доходи ще у січні 2022 року використовувалися для підтвердження походження спільно заявлених до повернення коштів. За встановленого факту обізнаності про джерела доходів обов`язок суб`єкта декларування полягав не у тому, щоб зазначати лише суми, які вона пам`ятала, а у тому, щоб до подання декларації з`ясувати їх точний розмір і внести достовірні відомості відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 46 Закону.
Цей підхід узгоджується з постановою ККС Верховного Суду від 12.03.2024 у справі №676/4489/22, де при оцінці умислу на незазначення доходу суд надав значення фактичній обізнаності декларанта про отриманий дохід, характеру та масштабу незадекларованих відомостей і відхилив пояснення, які не усували особистого обов`язку декларанта відобразити відомий йому дохід. 

Розділ 12 «Грошові активи»
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються наявні грошові активи суб`єкта декларування та членів його сім`ї, зокрема готівкові кошти та кошти, розміщені на банківських рахунках, якщо сукупна вартість грошових активів відповідної особи перевищує 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Пунктом 13 розділу IV Порядку заповнення та подання декларації № 449/21 передбачалося, що інформація про грошові активи зазначається станом на кінець звітного періоду, а роз`яснення НАЗК прямо виходили з того, що після перевищення встановленого порогу декларуванню підлягають окремо всі відповідні грошові активи, зокрема готівка та залишки на банківських рахунках. 
Так, у декларації за 2021 рік ОСОБА_4 не зазначила готівкові кошти у розмірі 550 000 грн, які є спільною сумісною власністю подружжя, залишок на власному рахунку в АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_29 » у розмірі 43,09 грн, а також кошти на банківських рахунках чоловіка у загальній сумі 12 170,27 грн. Загальний розмір недостовірних відомостей за розділом 12 становить 562 213,36 грн. 
Так, основним доводом ОСОБА_4 в судовому засіданні щодо готівкових коштів є те, що 550 000 грн були вилучені правоохоронним органом під час обшуку до завершення 2021 року, а тому, на її думку, станом на 31.12.2021 вони вибули з володіння подружжя і не підлягали декларуванню. Однак таке твердження ототожнює тимчасове процесуальне обмеження фактичного володіння майном із припиненням права на це майно, що не відповідає правовій природі тимчасового вилучення.
Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасове вилучення майна саме як фактичне позбавлення особи можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном до вирішення питання про його арешт, повернення або спеціальну конфіскацію. 
Тобто саме поняття тимчасового вилучення передбачає збереження майна як об`єкта прав відповідної особи та лише тимчасове обмеження можливості реалізовувати щодо нього правомочності. 
Згідно з положеннями ст. 346 ЦК України серед підстав припинення права власності передбачає, зокрема, відчуження, відмову від права власності, знищення, звернення стягнення, реквізицію та конфіскацію; тимчасове вилучення майна під час обшуку саме по собі до таких підстав не належить. 
Отже, вилучення 550 000 грн не означало, що ці кошти були витрачені, відчужені, конфісковані чи іншим чином перестали належати ОСОБА_4 та її чоловікові. Ці кошти лише тимчасово перебували у розпорядженні органу досудового розслідування, а подальше їх повернення судом додатково підтверджує тимчасовий характер такого обмеження та відсутність переходу права на них до іншої особи.
Необґрунтованим є також довід ОСОБА_4 про нібито подвійне врахування органом досудового розслідування одних і тих самих сум, а саме: 323 000 грн: спочатку як доходу від продажу майна у розділі 11, а потім у складі 550 000 грн готівкових коштів у розділі 12. 
Закон та правила декларування розмежовують ці відомості за їх юридичним змістом: розділ 11 відображає факт отримання доходу протягом звітного періоду, тоді як розділ 12 відображає наявність грошового активу на кінець цього періоду. 
Саме тому одна й та сама сума, отримана особою як дохід, підлягає відображенню у розділі 11, а якщо відповідні кошти збережені на кінець звітного періоду, вони одночасно відображаються як грошовий актив у розділі 12.
Більше того, офіційні роз`яснення НАЗК, чинні для відповідного порядку декларування, містили прямий приклад: кошти, фактично отримані від продажу майна, зазначаються у розділі 11 як дохід та додатково у розділі 12 як грошовий актив, якщо вони залишилися на кінець звітного періоду. 
Тому відображення 323 000 грн як доходу та одночасне врахування цих коштів у складі наявної готівки не є дублюванням одного об`єкта декларування, а є виконанням двох самостійних вимог закону щодо відображення різних характеристик майнового стану: джерела надходження коштів та їх фактичної наявності як активу.
Більше того, пояснення самої ОСОБА_4 про те, що частина вилучених 550 000 грн походила саме від отриманих нею 323 000 грн за відчуження нерухомого майна, не спростовує обвинувачення, а навпаки підтверджує зв`язок між встановленим доходом та грошовим активом і її безпосередню обізнаність щодо походження та належності цих коштів. У цій частині немає питання про невідомий їй актив: вона визнає і факт отримання доходу, і те, що відповідні кошти входили до складу вилучених 550 000 грн.
Щодо незначних залишків на банківських рахунках, їх окремий розмір сам по собі не усуває обов`язку декларування, оскільки встановлений п. 8 ч. 1 ст. 46 Закону поріг застосовується до сукупної вартості грошових активів особи, а не окремо до кожного рахунку. 
НАЗК прямо роз`яснювало, що коли сукупний розмір грошових активів перевищує 50 ПМ, у декларації відображаються окремо всі відповідні активи, навіть якщо конкретний залишок на одному з рахунків сам по собі є незначним. 
Крім цього, як вбачається з досліджених матеріалів кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_4 після проведення повної перевірки НАЗК 04.12.2024 подала виправлену декларацію за 2021 рік, у якій відобразила практично всі відомості, невнесення яких було встановлено Агентством, зокрема об`єкти нерухомості, ІНФОРМАЦІЯ_43 , ІНФОРМАЦІЯ_44 , МАЗ, причіп ГКБ 8350, корпоративні права у ФГ « ОСОБА_8 », відповідні доходи та грошові активи, не відобразивши лише причіп ГКБ 8535. При цьому результати повної перевірки ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_4 не оскаржила, а після їх отримання внесла до декларації переважну більшість установлених Агентством відомостей. 
Проведений аналіз розділів 3, 6, 8, 11 та 12 декларації свідчить, що встановлені розбіжності не мають характеру однієї помилки, описки чи неправильного розуміння окремої вимоги законодавства. Вони стосуються різних за правовою природою об`єктів декларування та охоплюють 5 самостійних структурних розділів декларації і 19 різних об`єктів рухомого та нерухомого майна, корпоративних прав, доходів і грошових активів, при загальній сумі розбіжності, визначеній обвинувальним актом, у розмірі 3 668 962,94 грн. 

Щодо суб`єктивної сторони кримінального правопорушення та прямого умислу ОСОБА_4 .
 
Частина 1 ст. 366-2 КК України у редакції, чинній на 25.01.2024, передбачала кримінальну відповідальність за умисне внесення суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей до декларації, якщо такі відомості відрізняються від достовірних на встановлену законом суму. 
Аналіз зазначеної диспозиції статті у взаємозв`язку із загальними положеннями КК України свідчить, що об`єктом кримінально-правової охорони є встановлений законом порядок фінансового контролю за майновим станом осіб, на яких покладено обов`язок декларування. 
Об`єктивна сторона виражається у внесенні до декларації завідомо недостовірних відомостей у розмірі, який досягає встановленої кримінальним законом межі.
Суб`єкт є спеціальним, оскільки ним може бути лише суб`єкт декларування.
Суб`єктивна ж сторона характеризується прямим умислом, причому вживання законодавцем одночасно понять «умисне» та «завідомо недостовірні» виключає можливість кримінальної відповідальності за просту неуважність, необережність або фактичну помилку особи, яка не усвідомлювала недостовірності відповідних відомостей. 
Відповідно до ст. 23 КК України вина являє собою психічне ставлення особи до вчинюваної нею дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності, а за змістом ч. 2 ст. 24 КК України прямий умисел характеризується усвідомленням суспільно небезпечного характеру власного діяння, передбаченням його суспільно небезпечних наслідків та бажанням їх настання. 
Для кримінального правопорушення з формальним складом, яким є декларування завідомо недостовірної інформації, визначальним є усвідомлене і бажане вчинення самого забороненого діяння, оскільки закон не ставить момент закінчення цього кримінального правопорушення у залежність від настання будь-якої додаткової матеріальної шкоди або іншого конкретного суспільно небезпечного наслідку. 
З огляду на це прямий умисел при вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України, охоплює інтелектуальний та вольовий компоненти психічного ставлення особи до власної поведінки: інтелектуально суб`єкт усвідомлює покладений на нього обов`язок подати достовірну декларацію, знає фактичні обставини, що підлягають відображенню, та розуміє, що сформована ним декларація цим обставинам не відповідає та вольово, усвідомлюючи таку невідповідність, він бажає завершити процедуру і подати декларацію саме у сформованому вигляді. 
При цьому для наявності складу не вимагається доведення окремої корисливої мети, бажання заподіяти матеріальну шкоду державі, приховати майно або будь-якого іншого додаткового результату, оскільки предметом вольового ставлення є саме свідоме подання декларації із завідомо недостовірним змістом.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі № 676/4489/22, безпосередньо вирішуючи питання про наявність прямого умислу за ч. 1 ст. 366-2 КК України, виходив із необхідності оцінки всієї сукупності поведінки суб`єкта декларування. Верховний Суд урахував, що особа була суб`єктом декларування та обізнана з вимогами антикорупційного законодавства, перед внесенням відомостей ознайомлювалася з правилами заповнення декларації, перед її підписанням попереджалася про відповідальність за декларування недостовірної інформації, частину об`єктів зазначила, а іншу частину залишила незадекларованою, при цьому масштаб розбіжностей не давав підстав розцінювати їх як описку або помилку у підрахунку. 
Зазначений підхід має безпосереднє значення для оцінки поведінки ОСОБА_4 , оскільки її обов`язок належного декларування мав особистий характер і випливав безпосередньо з набутого нею статусу суб`єкта декларування.
Посилання на незнання вимог Закону України «Про запобігання корупції» не може саме по собі заперечувати її нормативну обізнаність, оскільки відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися законів України, а їх незнання не звільняє від юридичної відповідальності; у цьому ж випадку до загального конституційного обов`язку додається спеціальний статус суб`єкта декларування та попередній досвід особи у проходженні процедури електронного декларування. 
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, Регламенту ради та інших нормативно-правових актів, що визначають порядок діяльності ради та її органів.
Матеріалами провадження підтверджується, що до 2024 року ОСОБА_4 вже подавала декларацію кандидата на посаду за 2019 рік, виправлену декларацію за цей період та щорічну декларацію за 2020 рік, а отже процедура декларування не була для неї новою або такою, з якою вона зіткнулася вперше. 
Крім загального обов`язку знати і виконувати вимоги законодавства, сама процедура електронного декларування передбачала персональне ознайомлення суб`єкта з правилами заповнення декларації та попередження перед її підписанням про відповідальність за декларування недостовірної інформації, що ІНФОРМАЦІЯ_11 окремо визнав обставинами, які мають значення при встановленні прямого умислу. 
25.01.2024 о 15:35 ОСОБА_4 , завершивши формування щорічної декларації за 2021 рік, особисто засвідчила її власним кваліфікованим електронним підписом, чим надала сформованому документу остаточного юридичного значення та підтвердила його подання від власного імені. За таких обставин ідеться не про автоматичне формування документа інформаційною системою та не про його подання незалежно від волі декларанта, а про завершену послідовність свідомих дій самої ОСОБА_4 .
Водночас при оцінці версії про випадкову помилку або відсутністю умислу істотне значення має не лише процедура подання декларації, а й обсяг та системний характер установленої недостовірності, оскільки за пред`явленим обвинуваченням невідповідність достовірним даним не обмежилася однією цифрою, одним реквізитом або одним незаповненим полем, а охопила відомості у 5 самостійних структурних розділах декларації та 19 об`єктів різного рухомого, нерухомого майна, доходів та грошових активів, при загальній сумі розбіжності, визначеній обвинувальним актом, у розмірі 3 668 962,94 грн. 
При оцінці доводів сторони захисту та обвинуваченої про можливу помилку та відсутність умислу необхідно враховувати, що нормативне регулювання фінансового контролю прямо розмежовує неточні та недостовірні відомості. 
Відповідно до Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом НАЗК від 29.01.2021 № 26/21, у редакції, чинній на момент подання ОСОБА_4 декларації, неточними визнавалися відомості, які відрізняються від достовірних на суму, що не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених на дату подання декларації, тоді як розбіжність на суму, що перевищує 100 таких прожиткових мінімумів, відносилася до недостовірних відомостей. 
При цьому зазначеним Порядком передбачено визначення розбіжності щодо кожного окремого об`єкта декларування, подальше обчислення загальної суми невідповідностей у відповідному розділі декларації та їх сумування по декларації в цілому.
Отже, нормативне регулювання саме по собі виходить із того, що не кожна неточність при заповненні декларації є юридично тотожною суттєвому недостовірному декларуванню, а розмір і сукупність установлених розбіжностей є об`єктивними характеристиками характеру поданої інформації. 
У цьому кримінальному провадженні арифметичний масштаб установлених розбіжностей, їх кількість та поширення на різні розділи декларації мають безпосереднє доказове значення саме для встановлення прямого умислу, оскільки вони характеризують ступінь усвідомлення суб`єктом фактичної невідповідності поданого документа дійсності. 
За такого обсягу невідповідностей версія про арифметичну помилку, описку чи випадкове незаповнення окремого поля повинна оцінюватися з урахуванням того, що мова йде не про одиничне відхилення, а про сукупність численних невідображених відомостей. 
Саме такий підхід застосував ІНФОРМАЦІЯ_12 у постанові від 12.03.2024 у справі № 676/4489/22, визнавши доказово значущими те, що розмір недостовірних відомостей перевищував 500 прожиткових мінімумів, частина об`єктів була задекларована, а інша залишилась незадекларованою, та дійшовши висновку, що встановлений характер розбіжностей свідчив про усвідомлення особою внесення неправдивих відомостей і не міг бути пояснений опискою чи помилкою у підрахунку. 
Тому в даному випадку значний арифметичний розмір розбіжностей оцінюється не відокремлено, а разом із їх множинністю, системністю, фактичною обізнаністю щодо інкримінованих відомостей, попередженням про відповідальність та особистим поданням декларації, і саме така сукупність підтверджує усвідомлений, а не випадковий характер її дій.
Не спростовує встановленого прямого умислу і посилання обвинуваченої та сторони захисту на те, що після отримання результатів повної перевірки НАЗК ОСОБА_4 подала виправлену декларацію за 2021 рік. Така поведінка не усуває кримінально-правового значення первинного подання декларації, оскільки абз. 2 ч. 4 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» прямо передбачає, що у разі виявлення у декларації недостовірних відомостей, підтверджених рішенням Національного агентства, суб`єкт декларування зобов`язаний упродовж десяти днів подати виправлену декларацію з достовірними відомостями. 
Отже, внесення ОСОБА_4 відповідних виправлень після встановлення НАЗК розбіжностей було виконанням покладеного на неї законом обов`язку, а не добровільною дією, яка могла б ретроспективно змінити її психічне ставлення до змісту первинної декларації на момент її подання 25.01.2024.
Так, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що 04.12.2024 ОСОБА_4 подала виправлену декларацію за 2021 рік, у якій відобразила відомості, встановлені за результатами повної перевірки ІНФОРМАЦІЯ_13 . При цьому результати такої перевірки ОСОБА_4 не оскаржила, встановлені Агентством розбіжності не спростувала, а натомість привела декларацію у відповідність до виявлених даних. 
Крім цього, суд звертає увагу на те, що посилання сторони захисту на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 12 березня 2026 року в справі № 751/10686/23 є нерелевантним, оскільки обставини вказаної захисником справи суттєво відрізняються від обставин у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 .
Зазначена подальша поведінка сама по собі не є юридичним визнанням вини у вчиненні кримінального правопорушення, однак вона спростовує довід сторони захисту про те, що саме подання виправленої декларації свідчить про відсутність умислу, оскільки таке подання було наслідком виконання встановленого законом обов`язку після завершення перевірки НАЗК і не змінює оцінки психічного ставлення обвинуваченої до первинної декларації на момент її формування, підписання та подання.
Таким чином, інтелектуальний компонент прямого умислу у цьому провадженні підтверджується тим, що ОСОБА_4 , маючи статус суб`єкта декларування та попередній досвід подання декларацій, була обізнана із самим юридичним обов`язком належного декларування, безпосередньо перед поданням повинна була пройти передбачену процедуру ознайомлення з правилами і попередження про відповідальність, а її фактична обізнаність щодо конкретних незазначених відомостей підтверджується сукупністю доказів, досліджених судом при аналізі відповідних розділів декларації. 
Вольовий компонент підтверджується тим, що після формування документа, маючи можливість перевірити його зміст та будучи попередженою про кримінальну відповідальність за недостовірне декларування, ОСОБА_4 особисто завершила процедуру шляхом накладення власного кваліфікованого електронного підпису та подала декларацію саме у сформованому вигляді.
За таких обставин доводи про відсутність прямого умислу повинні оцінюватися судом не ізольовано стосовно окремої неточності, а у взаємозв`язку з усією встановленою поведінкою обвинуваченої: її спеціальним правовим статусом, попереднім декларувальним досвідом, передбаченою процедурою ознайомлення з правилами, попередженням про кримінальну відповідальність, особистим підписом декларації, системним характером недостовірних відомостей та доказами фактичної обізнаності щодо тих відомостей, які поставлені їй у вину. 
В зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що в даній справі зібрані достатні та достовірні докази, що дають суду можливість прийняти обґрунтоване рішення щодо причетності обвинуваченої до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачена є винною у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Суд вважає, що обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 знайшли своє підтвердження при розгляді справи по суті. 
Відтак, сукупність обставин справи, встановлені під час судового розгляду виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення, при обставинах викладених в обвинувальному акті, було вчинене і обвинувачена є винною у вчиненні цього кримінального правопорушення, що відповідає стандарту доведення поза розумним сумнівом.
Будь-яких протиріч у досліджених доказах, що мають істотне значення для висновків суду, не встановлено. Відтак, суд вважає можливим покласти ці докази в основу обвинувального вироку, оскільки вони здобуті з дотриманням норм чинного законодавства, а також підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті. При цьому суд зауважує, що під час судового розгляду даного кримінального провадження судом були створені всі необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, у тому числі і права на захист.
Доведення обґрунтованості обвинувачення покладається на прокурора, а суд відповідно до ч.6 ст. 22 КПК України зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку учасників кримінального провадження, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
В зв`язку з чим, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності та сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, вважає доведеною винуватість обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а її дії правильно кваліфіковані за частиною 1 статті 366-2 КК України (в редакції станом на 25.01.2024) як умисне внесення суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», які відрізняються від достовірних на суму від 500 до 2000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Доводи сторони захисту щодо недоведеності наявності в обвинуваченої умислу, спростовується сукупністю доказів, наявних у матеріалах кримінального провадження, які поза розумним сумнівом підтверджують вчинення обвинуваченою інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Так, суд звертає увагу, що ОСОБА_4 має певну кількість об`єктів декларування, при цьому частину з них задекларувала, а деякі залишились не задекларованими, тобто прихованими, що охоплюється поняттям «завідомо недостовірні відомості». Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, а незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. ОСОБА_4 була письмово ознайомлена з вимогами антикорупційного законодавства. Крім того, необхідно звернути увагу, що відомості, вказані у декларації ОСОБА_4 відрізняються від достовірних на суму, що перевищує у 1211 разів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дає підстави для висновку про те, що особа не могла не усвідомлювати, що відомості неправдиві і що це не описка чи помилка у підрахунку. 

Кваліфікація дій обвинуваченої судом
З огляду на наведене, виходячи з вимог ст. 337 КПК України, зокрема те, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, розглянувши дане кримінальне провадження дійшов висновку, що дії ОСОБА_4 кваліфіковано вірно за 1 статті 366-2 КК України (в редакції станом на 25.01.2024) як умисне внесення суб`єктом декларування завідомо недостовірних відомостей до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», які відрізняються від достовірних на суму від 500 до 2000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, повністю доведені в ході судового розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно - небезпечного діяння, яке містить склад злочину, який передбачено цим Кодексом.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Отже, суд зазначає, що єдиною підставою кримінальної відповідальності є склад злочину, тобто наявність у діях обвинуваченої ОСОБА_4 усіх юридичних ознак злочину, визначеного в диспозиції ч. 1 ст. 366-2 КК України.
Кримінальна відповідальність передбачає законно обґрунтований обов`язок обвинуваченої ОСОБА_4 , яка вчинила злочин, який передбачений ч. 1 ст. 366-2 КК України, піддатися осуду з боку держави і бути покараною у повній відповідності з законом.
Кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_4 , стороною захисту в судовому засіданні не оспорювалась.
На думку суду, не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченої відносно того, що вона кримінального правопорушення не вчиняла, ці доводи спростовуються дослідженими вище письмовими доказами по справі та показаннями свідків.
Суд критично оцінює показання обвинуваченої ОСОБА_4 і розцінює покази останньої, як позицію її захисту та намагання уникнути кримінального покарання.
Таким чином, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_4 охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366-2 КК України.

Мотиви призначення покарання
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, яке слід призначити обвинуваченій, суд виходить із наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
При вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
Так, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_4 , покарання суд враховує, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до нетяжких злочинів, ставлення обвинуваченої до вчиненого, яке полягає у невизнанні вини, відсутності розкаяння у вчиненому та дані про особу обвинуваченої, яка раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності; за місцем проживання характеризується позитивно.
Також суд при призначенні покарання бере до уваги досудову доповідь відносно ОСОБА_4 , з якої вбачається що виправлення останньої можливе без ізоляції від суспільства.
Судом враховується і те, що ОСОБА_4 не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.
Судом не встановлено обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_4 ..
За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 366-2 КК України і відповідно в межах санкції статті кримінального закону.
Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченої, попередження вчинення нею кримінальних правопорушень та відповідатиме її меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності.
Підстав для застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченої суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався, і суд не вбачає підстав для його обрання останній до вступу вироку в законну силу. Інші заходи забезпечення кримінального провадження також не застосовувались.
Матеріальну шкоду кримінальним правопорушенням не завдано, цивільний позов не заявлявся. 
У кримінальному провадженні відсутні речові докази, арешт на майно не накладався.
При вирішенні питання про судові витрати суд керується положеннями ч. 2 ст. 124 КПК України яка передбачає, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
По даному кримінальному провадженню, проведені експертизи, а саме: 
- автотоварознавча експертиза № СЕ-19/121-25/12646-АВ від 27.05.2025, вартість проведення якої згідно довідки про витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні № 42024222100000045, наданої ІНФОРМАЦІЯ_45 становить 1782, 80 грн; 
- автотоварознавча експертиза № СЕ-19/121-25/12648-АВ від 27.05.2025, вартість проведення якої згідно довідки про витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні № 42024222100000045, наданої ІНФОРМАЦІЯ_45 становить 1782, 80 грн; 
- автотоварознавча експертиза № СЕ-19/121-25/12647-АВ від 28.05.2025, вартість проведення якої згідно довідки про витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні № 42024222100000045, наданої ІНФОРМАЦІЯ_45 становить 1782, 80 грн;
- автотоварознавча експертиза № СЕ-19/121-24/17943-АВ від 27.06.2024, вартість проведення якої згідно довідки про витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні № 42024222100000045, наданої ІНФОРМАЦІЯ_45 становить 2271,84 грн. 
А тому, дані витрати на залучення експертів підлягають стягненню з обвинуваченої ОСОБА_4 на користь держави.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд 

ухвалив:

Визнати ОСОБА_4 винною у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною 1 статті 366-2 КК України, та піддати її покаранню у виді громадських робіт строком 240 годин з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій органів місцевого самоврядування строком 1 (один) рік.
Початок строку відбування додаткового покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням автотоварознавчих експертиз: № СЕ-19/121-25/12646-АВ від 27.05.2025, вартість проведення якої становить 1782, 80 грн; № СЕ-19/121-25/12648-АВ від 27.05.2025, вартість проведення якої становить 1782, 80 грн; № СЕ-19/121-25/12647-АВ від 28.05.2025, вартість проведення якої становить 1782, 80 грн; № СЕ-19/121-24/17943-АВ від 27.06.2024, вартість проведення якої становить 2271,84 грн.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, для особи, яка перебуває під вартою з моменту вручення їй копії вироку, шляхом подачі апеляції через ІНФОРМАЦІЯ_46 .
Вирок відповідно до ст. 532 КПК України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Суддя   ОСОБА_1