КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2026 року справа №320/22236/26

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому просить суд:
Визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 0405-26 від 04.05.2026 про відмову у наданні військовозобов`язаному - ОСОБА_1 , відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», викладене у повідомленні 20260501-698540 від 12.05.2026 щодо рішення про відмову в наданні відстрочки.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.05.2026 року та прийняти комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідне рішення стосовно надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язаному - ОСОБА_1 на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що враховуючи сімейні стосунки ОСОБА_2 (батько позивача), а також відсутність в останнього інших осіб, що зобов`язані його утримувати, оформлення позивачеві відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є єдиною можливістю для його батька (інваліда ІІ групи) одержати постійний догляд, якого він потребує та фактично отримує від позивача. Оскільки його донька - ОСОБА_3 не проживає разом із батьком за однією адресою при цьому 03.05.2025 виїхала за межі території України та повернення не планує, що фактично унеможливлює здійснення нею піклування за своїм батьком. При цьому, позивач вважає, що відповідач неправомірно ототожнює у спірних правовідносинах обов`язок «здійснювати утримання батьків» та «здійснювати догляд за батьками», при цьому повністю проігноровані норми п. 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», що свідчить про протиправну бездіяльність та цинічне небажання відповідача виконувати свій обов`язок щодо оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, що призвело до незаконної відмови від оформлення позивачу відстрочки від призову під час мобілізації. Позивач довів наявність у нього підстав для відстрочки від призову за мобілізацією, визначені абз. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Проте, відповідач протиправно відмовив йому у наданні відстрочки від призову за мобілізацією, чим грубо порушив його право, прямо передбачене Законом.
Ухвалою Київського ОАС відкрито провадження в справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Представник відповідача, в обґрунтування правової позиції зазначив, що для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивач повинен був довести, що він є єдиною особою, яка може здійснювати даний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи. Але, як вбачається з матеріалів справи, позивач належних доказів, що він є єдиною особою, яка може здійснювати постійний сторонній догляд за батьком, до суду не надав. Відповідно до приписів норм чинного законодавства, обов`язок по догляду за ОСОБА_2 покладений саме на його дочку. Отже, з огляду на зазначений аналіз правових норм можна дійти висновку, що позивач, не є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за батьком та відповідно до положень чинного законодавства відповідач вважає, що він не має безумовного обов`язку щодо такого догляду. Відповідач вважає, що у діях позивача у такий спосіб вбачається факт ухилення його від призову на військову службу за загальною мобілізацією та від виконання конституційного обов`язку, який встановлений ст.65 Конституції України, згідно із нормою якої захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів, є обов`язком громадян України.
Дослідивши обставини справи, судом було встановлено наступне.
01.05.2026 ОСОБА_1 (позивач), через Центр надання адміністративних послуг Солом`янської РДА в м. Києві із використанням засобів Єдиного державного вебпорталу електронних послуг «Дія» (реєстраційний номер заяви 20260501-698540) звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з додатками у зв`язку з наявністю одного із своїх батьків, а саме: батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - особи з інвалідністю ІІ групи.
Рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленим протоколом № 0405-26 від 04.05.2026 та викладеним у Повідомленні 20260501-698540 від 12.05.2026, позивачу відмовлено у наданні відстрочки з підстави встановлення наявності іншої особи (сестри ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ), яка не є військовозобов`язаною та, на думку Комісії, відповідно до закону зобов`язана утримувати особу з інвалідністю, при цьому позивачем не підтверджено факт неможливості здійснення такою особою утримання.
Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з таких приписів законодавства.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який триває до цього часу.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва, яка триває по цей час.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ, в редакції на час виникнення спірних відносин) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Статтею 1 Закону № 3543-ХІІ визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до норм абз. 5 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
В свою чергу нормами статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Так, зокрема, відповідно до ч.ч.3, 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію`під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Так, відповідно до статті 23 Закону України«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію`визначені категорії військовозобов`язаних які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Зокрема, у редакції до 18.05.2024 року, Закону України«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію`згідно абзацу 11 ч. 1 ст. 23, не підлягали призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.
18.05.2024 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», яким, зокрема, були внесені зміни до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII.
Так, відповідно до п.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:
- які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.
Також, Кабінетом Міністрів України постановою №560 від 16.05.2024 року (набрала чинності 18.05.2024 року), затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок №560), яким врегульовано процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Відповідно до п. 57 Порядку №560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Так, постановою Кабміну від 16.08.2024 року № 930, Порядок № 560 доповнили новим пунктом 58-1 такого змісту:
військовозобов`язані, які відповідно до закону зобов`язані утримувати осіб, зазначених у пункті 13 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначають у заяві (додаток 4) про відсутність інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати осіб, зазначених у пункті 13 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а за умови наявності кількох військовозобов`язаних - додають заяву особи з інвалідністю I або II групи за формою згідно з додатком 15, в якій зазначається прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) особи, яку особа з інвалідністю обирає для здійснення свого утримання.
Районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки або його відділ за місцем перебування на військовому обліку військовозобов`язаного, який відповідно до закону зобов`язаний утримувати осіб, зазначених у пункті 13 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», або здійснює постійний догляд за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час прийняття рішення про надання відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації перевіряє перебування такого військовозобов`язаного на військовому обліку, родинні зв`язки військовозобов`язаного та особи, яку відповідно до законодавства зобов`язаний утримувати військовозобов`язаний або за якою здійснює постійний догляд, наявність інших осіб, місце проживання яких задекларовано/зареєстровано за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання військовозобов`язаного або особи, яка перебуває на утриманні або потребує постійного догляду, з використанням відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, Державного реєстру актів цивільного стану громадян, інших інформаційних систем, реєстрів та баз даних, у тому числі шляхом інформаційного обміну.
Згідно п. 60 Порядку №560 Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.
У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
Формою, визначеною додатком 4, є саме Повідомлення.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Так, предметом позову у даній справі є відмова у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку із наявністю іншої особи, яка не є військовозобовя`заною та відповідно до закону зобов`язана утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю 2 групи та відсутні документи, що підтверджують неможливість такої особи, яка не є військовозобов`язаною та відповідно до закону зобов`язана утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю 2 групи, здійснювати догляд за ним.
Як встановлено судом, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , - є військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується розширеними даними з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів («Оберіг») від 12.05.2026.
Батько Позивача - ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , - є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується відповідним рішенням МСЕК (довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №265546 від 15.01.2024 року), пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 від 21.02.2024 року та індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 0030 від 15.01.2024.
Родинні відносини позивача та його батька, ОСОБА_2 , підтверджуються свідоцтвом про народження позивача.
Позивач та його батько зареєстровані та проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 29.04.2026 (Витяг №2026/006883872 щодо Позивача та Витяг № 2026/006311048 щодо ОСОБА_2 ).
Позивач стверджує, що здійснює фактичну допомогу та догляд за батьком, як особою з інвалідністю ІІ групи.
Редакція постанови №560 від 16.05.2024 року (в редакції на момент подачі заяви), якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на момент звернення позивача із заявою про надання відстрочки передбачала необхідність подачі для особи, яка зайнята доглядом, - документів, що підтверджують родинні зв`язки, та один із документів, що підтверджує неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та які зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, здійснювати догляд за ними: інвалідність такої особи, її потребу у постійному догляді, перебування під арештом (крім домашнього арешту), відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі, документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на доглядабо акт про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) (додаток 8), в якому зазначаються відомості про відсутність інших осіб, які могли б здійснювати такий догляд.(Додаток 5 Порядку №560).
01.05.2026 року позивач у встановленому порядку (через Центр надання адміністративних послуг Солом`янської РДА в м. Києві із використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг «Дія», реєстраційний номер заяви 20260501-698540) подав до Відповідача заяву за формою додатка 15 до Порядку № 560, про надання відстрочки на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543- XII.
До заяви Позивач долучив такий комплект документів, що повністю відповідає вимогам додатка 5 до Порядку № 560:
- заяву за формою додатка 15 Порядку № 560;
- довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №265546 від 15.01.2024 року на ім`я батька Позивача - ОСОБА_2 ;
- пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 від 21.02.2024 року на ім`я батька - ОСОБА_2 ;
- індивідуальну програму реабілітації інваліда №0030 від 15.01.2024 року на ім`я батька Позивача - ОСОБА_2 ;
- свідоцтво про народження Позивача (підтвердження родинного зв`язку із батьком - ОСОБА_2 );
- два витяги з Резерв+ на ім`я Позивача та його батька - ОСОБА_2 ;
- свідоцтво про розірвання шлюбу батьків Позивача ( ОСОБА_2 та ОСОБА_2 );
- копії паспорта та РНОКПП батька Позивача - ОСОБА_2 ;
- два витяги з реєстру територіальної громади (РТГ) щодо місця проживання Позивача та особи з інвалідністю;
- свідоцтво про народження сестри Позивача - ОСОБА_3 ;
- два витяги з реєстру територіальної громади (РТГ) щодо місця проживання сестри та матері Позивача за однією адресою, відмінною від адреси місця проживання та реєстрації Позивача та його батька (особи з інвалідністю ІІ групи);
- медичні висновки про тимчасову непрацездатність матері Позивача; медичну виписку на ім`я матері Позивача.
За результатами розгляду заяви позивача з додатками ІНФОРМАЦІЯ_8 , оформивши своє рішення протоколом № 0405-26 від 04.05.2026 року, ухвалила рішення про відмову у наданні позивачу відстрочки, в якому як «Причини відмови» дослівно вказано: «Додатково встановлено наявність інших осіб (сестра ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 ), які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані утримувати особу, яка потребує постійного догляду».
Тобто, в даному випадку до заяви військовозобов`язаного у порядку п. 13 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993 р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» були додані відповідні документи, передбачені вищезазначеною постановою.
Посилання відповідача на те, що позивач має не військовозобов`язаних родичів і які згідно зіст. 51 Конституції України та ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України зобов`язані утримувати свою непрацездатну матір, що не дає права на надання позивачу відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, яка передбачена нормою ст. 23 Закону № 3543, колегія вважає такими , що суперечать вимог постанови №560.
З матеріалів справи слідує, що сестра позивача, ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ), фактично проживає окремо від батька ( ОСОБА_2 ) задовго до моменту звернення позивача за оформленням відстрочки.
Згідно з Витягом з реєстру територіальної громади № 2026/006306858 від 21.04.2026, який додається, місцем проживання ОСОБА_3 зареєстровано: АДРЕСА_2 , з 20.05.2024.
За цією ж адресою з 20.05.2024 зареєстрована мати позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (Витяг з реєстру територіальної громади № 2026/006310136 від 21.04.2026).
Отже, сестра Позивача - ОСОБА_3 , з 20.05.2024 проживає в іншому районі м. Києва (Святошинський район), за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ), окремо від батька Позивача - ОСОБА_2 , який проживає у Солом`янському районі за адресою: АДРЕСА_3 .
З наведеного слідує, що відстань між адресами проживання, належність до різних адміністративних районів м. Києва та факт окремого ведення домашнього господарства спростовують будь-яку можливість сестри позивача - ОСОБА_3 , здійснювати реальну, безперервну допомогу батькові позивача.
При цьому, суд враховує те, що 03.05.2026 року ОСОБА_3 (сестра позивача) перетнула державний кордон України у напрямку виїзду з України, що підтверджено довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про факт перетину державного кордону від 27.05.2026 № 19.5.2/К-23125/24352.
Позивач тверджує, що повернення до України ОСОБА_3 не планує, що підтверджується власними поясненнями ОСОБА_3 в електронному зверненні до ДПСУ від 15.05.2026 (зміст звернення додано до позовної заяви).
Відтак, зважаючи на тривалу відсутність ОСОБА_3 на території України, її фактична можливість здійснювати догляд, допомогу чи будь-яку іншу реальну участь у житті батька - ОСОБА_2 - є об`єктивно відсутньою.
Щодо матері позивача, то з матеріалів справи слідує, що шлюб між його батьками - ОСОБА_2 та ОСОБА_2 - розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.
06.03.2026 мати позивача - ОСОБА_2 , у зв`язку із гострим інфарктом міокарда без елевації сегменту ST по задньобоковій стінці ЛШ, була госпіталізована до ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка».
07.03.2026 проведена коронарографія та стентування коронарних артерій (стент-системи з медикаментозним покриттям Xience Pro 3,0/28 мм та Xience Pro 3,0/12 мм), що підтверджується Випискою із медичної карти стаціонарного пацієнта (форма №027/0).
Встановлено повний діагноз матері позивача: «ІХС: гострий інфаркт міокарда без елевації сегменту ST по задньобоковій стінці ЛШ від 06.03.2026; атеросклероз коронарних артерій; стан після стентування ОГ-ІІ та ОГ-ІІІ від 07.03.2026; гіпертонічна хвороба ІІІ стадії; ускладнений гіпертонічний криз від 06.03.2026; СН стадія С зі збереженою систолічною функцією ЛШ; цукровий діабет 2 типу, стадія декомпенсації».
Безперервна тимчасова непрацездатність матері позивача - ОСОБА_2 , з 07.03.2026 по 02.05.2026 (включно) підтверджується серією медичних висновків про тимчасову непрацездатність, виданих ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка», КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Святошинського району м. Києва та КНП «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва (медичні висновки про тимчасову непрацездатність № 1111-PP2X-K459-E69P, № 1111-H936-HPP4-6KAT, №1111-M2X9-M49P-539E, № 1111-859A-HH45-267B, № 1111-XHHX-HMCT-CBHC, № 1111-HTH7-M64P-5C2P, додані до позовної заяви).
Станом на дату подання цього адміністративного позову ОСОБА_2 , продовжує перебувати на лікарняному, що підтверджується медичним висновком про тимчасову непрацездатність № 1111-5MBB-TK6A-9PE3.
З наведеного слідує, що мати позивача, яка перенесла гострий інфаркт міокарда зі стентуванням коронарних артерій, страждає на хронічну серцеву недостатність стадії С, гіпертонічну хворобу ІІІ стадії, цукровий діабет 2 типу у стадії декомпенсації, позбавлена фізичної можливості забезпечувати допомогу інвалідові ІІ групи.
Суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено в статті 51 Конституції України.
Відповідно до ст.172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Відповідач вважає, що перебування (проживання) особи за кордоном не звільняє її від обов`язку здійснювати утримання та догляд за батьками з І чи ІІ групою інвалідності згідно вимог п.13 ч.1 ст.23 Закону України«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Разом з тим, слід вказати, що обов`язок «здійснювати утримання батьків» та «здійснювати догляд за батьками», не є тотожнім у спірних правовідносинах.
Постійний догляд це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Згідно з частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Тобто, «здійснювати утримання за батьками» це надання матеріальної допомоги, в той час як «постійний догляд» це вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Судом враховано, що сестра позивача з травня 2024р. проживала окремо від її батька, який потребує постійного догляду, а з 03.05.2026 перебуває за кордоном, при цьому, нею не виявлено бажання повертатися на Україну та здійснювати догляд за батьком, а тому позивач, як на момент звернення із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, так і наразі є єдиною особою, яка відповідно до закону зобов`язана та має фактичну можливість здійснювати догляд за своєю матір`ю як особою з інвалідністю 2 групи.
Враховуючи наведене, позивачем до заяви про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації згідно пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України«Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію`надано докази того, що він є єдиною особою, хто може здійснювати догляд за батьком.
Як зазначалось вище, розгляд заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відбувається за встановленою процедурою.
З огляду на наведене, зважаючи на встановленні під час розгляду цієї справи обставини, суд дійшов висновку, що з метою належного та ефективного захисту прав позивача відмова відповідача у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 13 ч. 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є протиправною та такою, що порушує права позивача.
Враховуючи зазначене, відповідача слід зобов`язати повторно розглянути заяву позивача про надання йому відстрочки від призову за мобілізацією на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з урахуванням висновків суду.
Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994).
Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає таке.
Згідно з положеннями частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання.
З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання (під час ухвалення рішення суду) суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду, а не його обов`язком, на чому наголошено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року (справа № 823/1265/16; адміністративне провадження № К/9901/16261/18).
У пункті 86 постанови від 30.06.2021 у справі №9901/172/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що закріплені у статті 382 КАС України процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Таким чином, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 640/3719/18, від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19 та від 23 грудня 2020 року у справі №704/1167/19.
Суд зазначає, що лише прийняття рішення зобов`язувального характеру не є безумовною підставою для встановлення у справі судового контролю, а наявність передумов для встановлення такого контролю має підтверджуватися належними та допустимими доказами. Однак, такі докази позивачем надані не були, а також позивачем не було наведено обґрунтувань необхідності застосування такого заходу судового контролю як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, внаслідок чого суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю у цій справі.
Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача у відповідності до вимог приписів ч. 1 ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ), оформлене протоколом № 0405-26 від 04.05.2026 про відмову у наданні військовозобов`язаному - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ), відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», викладене у повідомленні 20260501-698540 від 12.05.2026 щодо рішення про відмову в наданні відстрочки.
3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) від 01.05.2026 та прийняти комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідне рішення стосовно надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язаному - ОСОБА_1 на підставі п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з урахуванням висновків суду.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 3194 (три тисячі сто дев`яносто чотири) грн. 88 (вісімдесят вісім) коп. за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ).
5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.