ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
20 липня 2026 року 	Справа № 280/4819/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого Лазаренка М.С., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 
до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - військова частина НОМЕР_2 ,
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
19.05.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі по тексту - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - військова частина НОМЕР_2 (далі - третя особа), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 у залишенні без реалізації клопотання командира військової частини НОМЕР_2 про звільнення позивача з військової служби у запас через сімейні обставини на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - перебування на моєму утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір яких перевищує суму платежів за три місяці та рапорту позивача від 13.04.2026 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір яких перевищує суму платежів за три місяці;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір яких перевищує суму платежів за три місяці, на підставі поданого рапорту від 13.04.2026 року.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 06.10.2024 проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_3 . Від шлюбу з ОСОБА_2 у позивача народилось дві доньки. В подальшому шлюб було розірвано, та укладено нотаріально завірений договір, згідно якого між ОСОБА_2 та позивачем узгоджено, що діти під час дії воєнного стану на території України проживатимуть з матір`ю. В свою чергу, позивач зобов`язаний передавати 1/3 частини всіх доходів на користь ОСОБА_2 , але не менше 17000 гривень, до досягнення найстаршою донькою 18 років. Таким чином, на утриманні позивача перебуває двоє дітей від першого шлюбу. В подальшому під час шлюбних відносин між позивачем ОСОБА_3 народився син. Позивач вважає, що він набув право на звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, у зв`язку з чим 13.04.2026 звернувся до безпосереднього командування з рапортом про звільнення, та надав необхідні підтверджувальні документи. Рапорт розглянуто вищим командуванням в особі відповідача та листом від 03.05.2026 №193/104/1кц/4487/пс залишено без реалізації та повернуто у зв`язку з неподанням належних документів, які б підтверджували проживання дітей від попереднього шлюбу з позивачем. Таку відмову відповідача вважає протиправною, оскільки вважає, що норми Сімейного кодексу України не ставлять у залежність обов`язок з утримання дітей їх фактичне проживання з батьком або з матір`ю, а спосіб його виконання визначається за домовленістю батьків дитини. У даному випадку, позивач бере участь в утриманні дітей в грошовій формі. Просив задовольнити позов у повному обсязі.
22.05.2026 ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі № 280/4819/26 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Заперечення проти позовних вимог викладено у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 03.06.2026 за вх. №30822. З позиції відповідача, формулювання норми статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині “перебування на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років” пов`язує виникнення відповідного права не лише з формальним існуванням родинних відносин, а й із фактичним характером утримання дітей та реальним змістом сімейних правовідносин. Наявність у особи обов`язку зі сплати аліментів або виконання умов договору про утримання дітей підтверджує факт належного виконання батьківського обов`язку щодо матеріального забезпечення дітей, однак саме по собі не свідчить про спільне проживання з дітьми, їх повсякденне утримання, виховання та забезпечення основних життєвих потреб. Посилається на відсутність порядку встановлення факту перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей у випадку, якщо вони проживають окремо після розірвання шлюбу між батьками. У зв`язку з чим оцінка поданих документів здійснюється індивідуально з урахуванням конкретних обставин кожного випадку. Вважає, що у відповідача на момент прийняття спірного рішення були обґрунтовані підстави вважати, що подані документи не дають можливості беззаперечно встановити наявність усіх передбачених законом умов для звільнення позивача з військової служби. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
03.06.2026 за вх.№30184 від третьої особи надійшли пояснення, в яких повідомлено суд про передачу рапорту позивача про звільнення з військової служби за підпорядкованістю до відповідача. Такі дії вчинено в межах повноважень та спосіб, визначений законодавством.
09.06.2026 за вх.№32198 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідачем всупереч нормам Сімейного кодексу України ототожнюються поняття “утримання” та “проживання”. Переконаний, що до рапорту про звільнення з військової служби додано належні докази виконання позивачем обов`язку щодо утримання дітей.
11.06.2026 за вх.№32893 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Наполягає на тому, що обов`язок з утримання у зв`язку з батьківством не є безумовним підтвердженням факту перебування на утриманні дітей. Вважає, що наявний нотаріальний договір про участь батьків у вихованні та утриманні дітей є цивільно-правовою домовленістю сторін та не виключає необхідності перевірки фактичних обставин щодо перебування дітей на утриманні військовослужбовця.
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.
Позивач з 06.10.2024 проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_3 , яка перебуває у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_2 , яка знаходиться у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 .
В період з 10.09.2011 по 25.05.2025 позивач перебував шлюбі з ОСОБА_2 , який зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , актовий запис № 898.
У спільному шлюбі позивача та ОСОБА_2 народилось двоє дітей:
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 ;
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 .
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2025 у справі №332/1445/25, яке набрало законної сили 01.10.2025, зареєстрований шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача з ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 .
Між позивачем та ОСОБА_3 12.02.2026 було зареєстровано шлюб у Крижопільському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_8 .
Між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір про участь у вихованні та утриманні дітей від 23.03.2026 (далі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М.
За змістом пункту 2 Договору вбачається, що позивач зобов`язується щомісячно передавати, перераховувати ОСОБА_2 1/3 частину всіх своїх доходів, але не менше 17 000 гривень, до досягнення найстаршою 18 років. У випадку навчання старшої дитини у вищому навчальному закладі за денною формою навчання сплачувати зазначені аліменти до закінчення навчання.
Відповідно до пунктів 3, 4 Договору позивач має право спілкуватися та бачитися з дітьми з урахуванням їх бажання, стану здоров`я та навчання без обмежень, а ОСОБА_2 у свою чергу зобов`язується не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з дітьми.
13.04.2026 позивач звернувся до безпосереднього командира із рапортом про звільнення з військової служби в запас у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Командиром військової частини НОМЕР_2 було направлено клопотання про звільнення позивача з військової служби за підпорядкованістю до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ).
Листом від 03.05.2026 №193/104/1кц/4487/пс військова частина НОМЕР_1 повідомила про залишення без реалізації поданого командиром військової частини НОМЕР_2 клопотання про звільнення позивача з військової служби в запас у зв`язку з неподанням позивачем до рапорту належних документів, які б підтверджували проживання дітей від попереднього шлюбу з позивачем.
Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з цим позовом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі по тексту також – Закон №2232-XII).
За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (надалі по тексту також - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Частиною третьою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду справи.
Статтею 26 Закону №2232-ХІІ встановлені підстави для звільнення з військової служби, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої якої передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які дають підстави для звільнення з військової служби, відповідно до пункту 3 якої встановлено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, зокрема, перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, (застосовується судом в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
За обставинами справи, вважаючи що позивач має право на звільнення з військової служби, ним був поданий рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до пункту 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1,2 ч. 4, підпунктом «ґ» пункту 2 частини 5, підпунктом «г» пункту 2 частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Так, у підпункті 13 пункту 5 Додатку № 19 визначено, що для звільнення військовослужбовця з військової служби через наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме - у разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (під час дії воєнного стану) подаються такі документи:
1) копія свідоцтва про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства (материнства) особи;
2) один з документів: (1) копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або (2) копія рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або (3) рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з одним з батьків, або (4) письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти, та участь другого з батьків у їх вихованні, або (5) рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину;
3) довідка про наявність (відсутність) заборгованості зі сплати аліментів, видану органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законодавством.
Отже, Додаток 19 до Інструкції № 170 для підтвердження факту перебування трьох і більше дітей віком до 18 років на утриманні військовслужбовця передбачає необхідність подання:
- свідоцтв про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства особи, тобто підтвердження батьківства військовослужбовця щодо трьох і більше дітей;
- довідки про наявність (відсутність) заборгованості зі сплати аліментів, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законодавством, для підтвердження відсутності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір яких перевищує суму платежів за три місяці;
- інших документів (залежно від індивідуальної ситуації кожного військовослужбовця), що підтверджують факт визначення місця проживання
Тобто військовослужбовець має право звільнитися з військової служби за таких двох умов:
- фактичне утримання військовослужбовцем трьох і більше дітей віком до 18 років;
- відсутність у такого військовослужбовця заборгованості із сплати аліментів (або наявність такої заборгованості, яка не перевищує суму платежів за три місяці).
Зі змісту листа відповідача від 03.05.2026 №193/104/1кц/4487/пс вбачається, що відмову у звільненні позивача з військової служби в запас обґрунтовано тим, що позивачем не надано достатніх документів, які б підтверджували проживання з ним дітей від попереднього шлюбу. З наданих пояснень відповідачем під час судового розгляду можливо зробити висновок, що ним пов`язується фактичне проживання дітей з батьком з виконанням обов`язку з утримання.
З приводу зазначеного судом враховується наступне.
Згідно статті 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно частини 1 статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
Відповідно до частини 2 статті 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави зробити висновок, що неповнолітня дитина, незалежно від факту спільного чи окремого проживання з одним із батьків, відноситься до членів сім`ї одного із батьків, а виконання обов`язку щодо утримання дитини здійснюється незалежно від факту спільного чи окремого її проживання з одним із батьків.
Крім того, положеннями підпункту «г» пункту 2 частини 4 та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ не вимагається встановлення факту спільного проживання дитини батька-військовослужбовця та дитини віком до 18 років в якості підстави для звільнення, а вимагає підтвердження факту їх утримання.
Так, у сталій практиці Верховного Суду підкреслюється, що «перебування на утриманні» означає фактичне забезпечення особою (у даному випадку військовослужбовцем) матеріальних потреб дитини, незалежно від форми такого забезпечення – спільне проживання, сплата аліментів, інші способи матеріального забезпечення.
У постанові від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23 Верховний Суд аналізував питання перебування на утриманні військовослужбовця дітей у контексті звільнення з військової служби та дійшов висновку, що сам по собі факт шлюбу з особою, яка має дітей, не створює обов`язку їх утримання; натомість про перебування на утриманні можуть свідчити рішення суду про стягнення аліментів, договір про сплату аліментів, інші документи, що підтверджують реальне матеріальне забезпечення дитини.
Як встановлено судом, позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей, двоє з яких перебувають на його грошовому утриманні за домовленістю з матір`ю, з якою ці діти проживають.
Позивач на виконання вимог Інструкції №170 надав нотаріально посвідчений договір про участь у вихованні та утриманні дітей, укладений між ним та колишньою дружиною, яким було визначено участь позивача в утриманні дітей. Також надано підтвердження, що відносно позивача, як боржника, не відкрито виконавчого провадження зі стягнення аліментів.
Таким чином, наведеними вище доказами підтверджується, що на утриманні позивача знаходяться троє неповнолітніх дітей, а саме: 
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу з ОСОБА_2 
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу з ОСОБА_2 
- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 від шлюбу з ОСОБА_3 .
Суд доходить висновку, що позивач надав належні документи для підтвердження факту утримання ним 3 і більше дітей віком до 18 років у розумінні Закону №2232-XII та додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Також суд вказує на те, що, направивши рапорт про звільнення з військової служби, позивач однозначно не висловив бажання продовжувати військову службу, що є додатковою умовою для звільнення за сімейними обставинами під час воєнного стану.
Таким чином, станом на дату прийняття оскаржуваної відмови усі передбачені підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої у поєднанні з положеннями абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII умови для звільнення позивача з військової служби було виконано.
За таких обставин відмова відповідача не відповідає приписам Закону №2232-XII та зазначених вище підзаконних актів, а також принципам розумності й пропорційності, передбаченим статтею 2 КАС України.
Щодо належного способу захисту у спірних правовідносинах, то суд виходить із такого.
Відповідно до змісту статті 245 КАС України, суд у разі задоволення адміністративного позову може, зокрема: визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень; зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення чи вчинити певні дії.
Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 у справі № 804/1469/17 вказав, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, є належним способом захисту, якщо прийняття такого рішення не передбачає права органу діяти на власний розсуд, тобто коли за встановлених судом обставин існує єдиний правомірний варіант поведінки органу.
Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 812/1313/18.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, відповідно до цієї статті, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява №38722/02).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
У даній справі: факт перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років станом на подачу рапорту про звільнення з військової служби є доведеним; факт відсутності заборгованості зі сплати аліментів взагалі також підтверджено; інші обставини, які могли б перешкоджати звільненню (наприклад, встановлені законом обмеження для окремих категорій військовослужбовців), відповідачем не заявлені і матеріалами справи не підтверджені.
За таких умов суд виходить з того, що у відповідача не залишалося дискреційних повноважень у питанні: звільняти чи не звільняти позивача з військової служби.
Закон №2232-XII прямо зобов`язує звільнити військовослужбовця, коли всі визначені ним умови виконані.
Будь-який інший варіант рішення відповідача (крім звільнення) був би неправомірним.
Отже, суд доходить висновку, що у цій справі існує єдиний правомірний варіант поведінки відповідача – прийняти рішення про звільнення позивача із військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII.
Як наслідок, з огляду на встановленні під час розгляду цієї справи обставини, суд дійшов висновку, що з метою поновлення порушених прав позивача, відповідача належить зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі підпунку «г» п. 2 ч. 4 та абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII, у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).
На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За таких обставин, враховуючи задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1064,96 грн підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).
Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_9 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_10 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають у залишенні без реалізації клопотання командира військової частини НОМЕР_2 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас на підставі підпункту «г» п. 2 ч. 4 та абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпунку «г» п. 2 ч. 4 та абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення складено у повному обсязі та підписано суддею 20.07.2026.

Суддя М.С. Лазаренко