Номер провадження: 22-ц/813/4722/26 
Справа № 947/24833/25
Головуючий у першій інстанції Скриль Ю. А.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.07.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фінанс» 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2025 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
встановив:
30 червня 2025 року засобами електронного зв`язку ТОВ «ФК «Омега Фінанс» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про комплексне банківське обслуговування №2620047432003.UAH від 25 жовтня 2018 року у розмірі 7172,22 грн, з яких: 5572,22 грн – прострочені проценти за кредитом, 1600 грн – штрафи, пені.
Позов обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2018 року між АТ «Юнекс Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «Юнекс Банк», відповідно до умов якого відповідачці відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 з використанням платіжної картки № 5375хххххххх8403 у гривні та встановлено кредитний ліміт у розмір 29 990,00 грн. Процентна ставка за користування кредитом 48% річних, строком до 25 жовтня 2019 року з можливістю продовження на новий строк до закінчення строку дії платіжної картки, тип процентної ставки - фіксована, реальна річна процентна ставка - 69,3814% річних, загальна вартість кредиту - 41158,76 грн. Днем погашення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів за додаткові та супутні послуги вважається день надходження коштів на рахунок № НОМЕР_1 відкритий у АТ «Юнекс Банк». Вказані умови було узгоджено сторонами у Паспорті споживчого кредиту, що підписаний відповідачкою 25 жовтня 2018 року.
На підтвердження обставин щодо видачі кредитної картки на ім`я ОСОБА_1 надано розписку про підтвердження отримання платіжної картки 25 жовтня 2018 року за підписом ОСОБА_1 та представника банку.
Банк в повному обсязі було виконав свої договірні зобов`язання за кредитним договором.
В період з 25 жовтня 2018 року відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 29 990 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 25 жовтня 2018 року по 31 березня 2021 року. Відповідно до п. 1 Анкети-Заяви строк дії відновлювальної відкличної кредитної лінії складав 12 місяців. В свою чергу після отримання у готівковій та безготівковій формі коштів та в наслідок відсутності чергового платежу від відповідача, спрямованого на погашення простроченої заборгованості відбулось нарахування процентів за користування грошовими коштами за ставкою 48% річних.
Проте відповідачка належним чином не виконувала свої зобов`язання по договору, не сплачувала щомісячні платежі за кредитом, комісію за обслуговування та проценти за користування кредитом та інші платежі, тим самим допускаючи порушення умов Кредитного договору.
31 березня 2021 року між АТ «Юнекс Банк» та ТОВ «ФК «Омега Фінанс» укладено Договір факторингу № 31/03-2021.
Оскільки договірні зобов`язання не виконані, та у зв`язку з переходом права вимоги за вказаним кредитним договором, повивач просив в судовому порядку стягнути з відповідачки суму заборгованості, яка станом на 31 березня 2021 складає 7 172,22 грн, з яких: 5 572,22 грн – прострочені проценти за кредитом; 1 600 грн – штрафи, пені.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Омега Фінанс», в інтересах якого діє адвокат 
Кумко О.Д., просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не врахував, що факт користування ОСОБА_1 кредитними коштами та утворення заборгованості підтверджується випискою по особовому рахунку, яка була подана до суду першої інстанції та є належним і допустимим доказом у розумінні статей 76 - 78 ЦПК України.
Суд першої інстанції формально підійшов до оцінки поданих доказів та безпідставно поклав на позивача надмірний тягар доказування, фактично ігноруючи той факт, що відповідачка не подала жодних заперечень щодо розміру процентної ставки; порядку її застосування, періоду користування кредитними коштами та правильності нарахування процентів.
Висновок суду першої інстанції про безпідставність нарахування та стягнення штрафних санкцій є помилковим, таким, що ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та підлягає скасуванню, оскільки позовні вимоги не стосуються нарахування штрафних санкцій після 24 лютого 2022 року, а спрямовані виключно на стягнення заборгованості, яка була сформована та зафіксована станом на 31 березня 2021 року, що підтверджується реєстром прав вимоги.
На переконання скаржника, суд мав витребувати у позивача додаткові уточнюючі документи, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог.
Днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (п.3 ч.6 ст. 272 ЦПК України). 
Відповідачка ОСОБА_1 отримала поштову кореспонденцію надіслану апеляційним судом, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. 
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 не скористалася. 
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 липня 2026 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (7172,22 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на доводи апеляційної скарги, які зводяться до незгоди скаржника з висновками суду про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача, а саме розміру кредитної заборгованості за нарахованими відсотками, яка підлягає стягнення, тому зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 367 ЦПК України, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції лише у цій частині.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ч.1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає не у повній мірі, виходячи з такого.
Судом встановлено, що 24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Юнекс Банк» з Анкетою-Заявою на оформлення Кредитної картки та встановлення Кредитного ліміту на підставі якої 25 жовтня 2018 року підписано Виписку-повідомлення до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб у АТ ««Юнекс Банк» та Анкети-Заяви № 26200047432003.UAH. 
Відповідачка підтвердила, що ознайомилася і погодилася із публічною пропозицією банку на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, з умовами та правилами надання банківських послуг. 
Шляхом підписання Анкети - Заяви, відповідачка акцептувала та приєдналася до Публічної пропозиції на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, що оприлюднена АТ «Юнекс Банк» на офіційній Інтернет сторінці Банку за адресою: www.unexbank.com.ua та погодилася, що Анкета - Заява разом з Публічною пропозицією та додатками до неї становить між Банком та нею Договір про комплексне банківське обслуговування. 
Публічна пропозиція АТ «ЮНЕКС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, яка затверджена Рішенням Правління ПАТ «ЮНЕКС БАНК» Протокол Правління № 124 від 14 листопада 2013 (зі змінами та доповненнями), містить в собі: терміни та поняття, предмет та основні умови Договору; порядок використання ПК та обслуговування КР; порядок підключення та використання додаткових послуг; права та обов`язки сторін; відповідальність Сторін та порядок врегулювання спорів; форс-мажор, строк дії, розірвання та зміна умов Договору, додатки: Додаток № 1 Правила користування платіжною карткою. Дана Публічна пропозиція, Правила користування платіжною карткою (далі по тексту – Правила користування ПК (Додаток № 1), Тарифи, Анкета-Заява про акцепт Публічної пропозиції, що надана Клієнтом Банку, Виписка-повідомлення разом складають єдиний документ Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.
Пунктом 2.14 Договору визначено, що Договір набирає чинність з моменту його укладення, тобто отримання Банком від Клієнта належним чином заповненої та підписаної Анкети-Заяви, та діє до моменту його розірвання або припинення з будь-яких інших причин. 
Відповідно до Виписки-повідомлення № 26200047432003.UAH до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб у АТ «ЮНЕКС БАНК» від 25 жотвня 2018 року та Анкети-Заяви на ім`я ОСОБА_1 здійснено відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 використанням платіжної картки № 5375хххххххх8403 у гривні та встановлено кредитний ліміт в розмірі 29990 грн, процентна ставка за користування кредитними коштами – 48,00% річних, строком до 25 жовтня 2019 року з можливістю продовження на новий строк (продовження строку дії на 12 місяців) (п. 3 паспорту споживчого кредиту) до закінчення строку дії платіжної картки, згідно банківського продукту «Кредитна картка». Кредитна картка Кредитна картка Debit Platinum – КРЕДИТНАЯ КАРТА ПО 48%. Тип процентної ставки – фіксована процентна ставка. Реальна річна процентна ставка, відсотків річних – 69,3814 %. Загальна вартість кредиту – 41 158,76 грн. Днем (моментом) погашення Кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів за додаткові та супутні послуги вважається день надходження коштів на рахунок № НОМЕР_1 відкритий у АТ «Юнекс Банк».
Вказані умови було узгоджено сторонами у Паспорті споживчого кредиту, що підписаний відповідачкою 25 жовтня 2018.
Як зазначено у паспорті споживчого кредиту, відображена у ньому інформація є актуальною та зберігає чинність до 26 жовтня 2018 року. 
Факт видачі кредитної картки на ім`я ОСОБА_1 підтверджується розпискою про підтвердження отримання платіжної картки 25 жовтня 2018 року за підписом ОСОБА_1 та представника Банку.
Підпунктом 3.7.1. пункту 3.7. Договору визначено, що Клієнт доручає Банку самостійно списувати з його карткового рахунку суми коштів з його в розмірі, що дорівнює або еквівалентний сумі коштів, по операціях з використанням ПК, та направляти їх на відшкодування витрат, понесених Банком на користь МПС у зв`язку із здійсненням таких операцій. Підпунктом 5.2.3. п. 5.2. Договору встановлено, що Клієнт зобов`язаний неухильно дотримуватись всіх положень Договору, Тарифів Банку і Правил та протягом дії цього Договору належно виконувати або забезпечувати належне виконання вимог, встановлених цим Договором. Відповідно до пп. 5.2.10. п 5.2. Договору Клієнт зобов`язаний контролювати свій витратний ліміт, не допускати виникнення несанкціонованого овердрафту та відновлювати незнижувальний залишок на картковий рахунок, якщо він передбачений Тарифами Банку. Погашати всі заборгованості по картковому рахунку та кредиту/овердрафту (у разу наявності) в строки, передбачені Договором. У разі виникнення простроченої та/або несанкціонованої заборгованості, першочергово здійснити повернення простроченої заборгованості за процентами та кредитом, штрафами, пенями та/або несанкціонованої заборгованості, а потім скористатися правом на отримання кредиту.
Згідно з пп. 5.2.14 п 5.2. Договору Клієнт гарантує Банку повернення заборгованості за дозволеним та несанкціонованим овердрафтом всіма коштами, майном та майновими правами, що йому належать.
Підпунктом 5.2.28. п. 5.2. Договору встановлено, що Клієнт зобов`язується здійснити остаточне погашення кредиту/овердрафту, встановленого за картковим рахунком, та процентів за користування ним та виконати інші зобов`язання згідно Договору та Тарифів Банку не пізніше дати закінчення строку дії Кредитного ліміту/овердрафту, а у випадках подовження строку дії Кредитного ліміту/овердрафту - в останній робочий день строку надання Кредитного ліміту/овердрафту. Клієнт несе відповідальність за несвоєчасне та неналежне виконання умов Договору відповідно до чинного законодавства України і Договору (пп. 6.1.1. п.6.1. Договору).
Відповідно до пп. 6.1.2. п. 6.1. Договору встановлено, що Клієнт несе повну відповідальність по всіх операціях, здійснених по його картковому рахунку, в тому числі по операціях з використанням ПК, включаючи операції, здійснені довіреними особами Клієнта впродовж всього строку користування ними, а також протягом 60 (шістдесяти) календарних днів після припинення дії Договору. Клієнт несе повну відповідальність за заборгованість по картковому рахунку, включаючи заборгованість, яка виникає в результаті операцій/трансакцій, здійснених держателем додаткової ПК та/або довіреною особою (пп. 6.1.3. п.6.1. Договору).
Згідно з пп. 6.1.4. п. 6.1. Договору визначено, що при непогашенні Клієнтом заборгованості перед Банком за Договором, в т.ч. непогашенні несанкціонованого овердрафту, несплаті комісійної винагороди відповідно до Тарифів у строк, визначений умовами Договору, Клієнт гарантує погашення заборгованості всіма належними йому коштами, майном, майновими правами тощо, при цьому Банк має право самостійно здійснювати списання грошових коштів відповідно до п.3.7 та 5.3.23 з карткового рахунку та інших рахунків Клієнта, відкритих у Банку, на погашення заборгованості.
Факт отримання 25 жовтня 2018 року відповідачкою грошових коштів у розмірі 29990 грн підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 25 жовтня 2018 року по 31 березня 2021 рок. Відповідно до п. 1 Анкети-Заяви строк дії Відновлювальної відкличної кредитної лінії складав 12 місяців.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що нарахування штрафних санкцій є безпідставним з огляду на положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України, щодо дії норм на період дії воєнного стану», в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Заявлені позовні вимоги щодо нарахування прострочених процентів також не підлягають задоволенню у зв`язку із недоведеністю, оскільки позивачем розрахунок боргу не наданий, в тому числі деталізований розрахунок заборгованості який би містив вирахування, здійснені відповідно до договірних умов, які б надавали можливість суду перевірити правильність нарахувань в цій частині.
Щодо таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів зауважує про таке. 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). 
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Згідно з пунктами 61,62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Таким чином, виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19).
Виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі N 214/1423/15-ц (провадження N 61-8821св24).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Встановивши факт існування невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі N 159/2146/15-ц (провадження N 61-20113св18)).
Звертаючись з позовом про стягнення прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 5572,22 грн та штрафу у розмірі 1600 грн, позивач, серед іншого, в обґрунтування позовних вимог надав виписку по особовому рахунку з 25 жовтня 2018 року по 31 березня 2021 року, яка є первинним бухгалтерським документом та мала досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Посилаючись на недоведеність позовних вимог в частині стягнення прострочених процентів за користування кредитом, суд не врахував наведений вище письмовий доказ, не визначив наявність чи відсутність заборгованості позичальниці за кредитним договором простроченими процентами за кредитом.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення штрафу, з мотивів, наведених у оскаржуваному рішенні, суд не врахував, що такі вимоги заявлені станом на 31 березня 2021 року, тобто позивач не порушував питання про стягнення з відповідачки штрафу після 24 лютого 2022 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі 
№ 916/190/18 (провадження N 12-302гс18) зроблено висновок, про те, що: "визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду".
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, заявлених позивачем, колегія суддів акцентує увагу на такому.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12, провадження N 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц, провадження N 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16, провадження N 14-318цс18.
З матеріалів справи убачається, що укладаючи кредитний договір, як одну з істотних умов, сторони погодили його строк – 12 місяців, тобто до 25 жовтня 2019 року. 
Відомості про те, що строк дії кредитного договору було продовжено на новий строк, зокрема до закінчення строку дії платіжної картки, матеріали справи не містять.
Отже, після спливу вказаного строку позикодавець не мав права нараховувати проценти за кредитним договором та штрафи.
Тому, вимоги про стягнення прострочених процентів та штрафів за кредитом після 25 жовтня 2019 року, не ґрунтуються на вимогах закону. 
З виписки по особовому рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом убачається, що межах строку дії кредитного договору, на рахунок прострочених відсотків банк відніс грошові кошти в розмірі 9122,49 грн, які позичальницею фактично сплачені, про що також свідчить розрахунок заборгованості, наданий скаржником. 
Тому, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення зазначених вище грошових коштів відсутні, оскільки такі вимоги є необґрунтованими.
Досліджуючи виписку по особовому рахунку, колегією суддів встановлено, що у межах строку дії кредитного договору, внесені позичальницею грошові кошти в сумі 1360 грн у якості погашення заборгованості за кредитом, банк зараховував у якості сплати комісійної винагороди.
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (справа ЄСПЛ "Ван де Гурк проти Нідерландів", заява N 23192/15, рішення від 29 травня 2019 року). Водночас принцип jura novit curia ("суд знає закон") зобов`язує суд визначити яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору та надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти встановлені під час розгляду справи, застосувавши положення які дійсно регулюють відповідні правовідносини.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої удової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі N 753/8671/21 (провадження N 61-550св22)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі N 761/42030/21 (провадження N 61-12101св23)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі N 761/26815/17 (провадження N 61-16353сво18)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі N 148/2112/19 (провадження N 61-18061св20)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі N 359/12165/14-ц (провадження N 61-13417св21)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі N 613/1436/17 (провадження N 61-17583св20)).
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частина перша статті 11 Закону України "Про споживче кредитування").
У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит (частина друга статті 11 Закону України "Про споживче кредитування").
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України "Про споживче кредитування").
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі N 740/3852/19 (провадження N 61-7745св21) зазначено, що: "відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".
Зміст кредитного договору не містить переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позичальнику та за які кредитодавцем встановлена комісія, а тому сплачені позичальницею грошові кошти у якості комісії мають бути враховані у рахунок погашення заборгованості за штрафом. 
Беручи до уваги, що розмір заборгованості за сплати штрафу у межах строку дії кредитного договору склав 1200 грн, у той час як розмір сплаченої позичальницею комісії (1360 грн) перевищує таку суму грошових, тому підстави для задоволення вимог про стягнення штрафу колегія суддів не вбачає. 
Отже, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, однак помилився у мотивах такого рішення. 
У відповідності до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на викладене вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2025 року потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення слід залишити без змін.
Згідно з положеннями ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про зміну оскаржуваного рішення суду, а саме викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, тому розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фінанс» задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді:         О.Ю. Карташов

М.В. Назарова