Справа №949/447/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне рішення)

15 вересня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Отупор К.М.,
за участю секретаря судового засідання Катюхи К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА" до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що 02 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір № 470169-КС-004 про надання кредиту. Даний правочин було укладено шляхом обміну електронними повідомленнями та підписано в порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію". ТЗОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" 02 вересня 2025 року було направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір № 470169-КС-004 про надання кредиту, яку вона акцептувала на умовах, визначених офертою. Зі своєї сторони ТЗОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" було направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор на номер телефону, який було зазначено позичальником. Вказаний одноразовий ідентифікатор боржником було введено та відправлено, що підтверджує факт підписання договору. Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 11 000,00 грн. Перерахування коштів відбулося на банківську картку позичальника, яку позичальником було вказано при оформленні правочину. До теперішнього часу боржник свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором, та не здійснила жодних оплат в рахунок погашення кредиту.
Зважаючи на ті обставини, що відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання, у боржника утворилась заборгованість в загальному розмірі 31 130,00 грн, що підтверджується розрахунком станом на 18 лютого 2026 року та довідкою станом на 23 лютого 2026 року. Вказана заборгованість складається з: суми заборгованості за кредитом (тіло) - 11 000,00 грн; суми заборгованості по відсотках - 12 430,00 грн; суми заборгованості по комісії - 2 200,00 грн; нарахування за ст. 625 ЦК України (штрафи) - 5 500,00 грн. 
У судове засідання представник позивача не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. В тексті позовної заяви позивач просив розгляд справи здійснювати за відсутності його представника.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзиву на позовну заяву не подала.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин, не подала відзив, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з частиною 1 статті 4, частиною 1 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що 02 вересня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір № 470169-КС-004 про надання кредиту. 
Факт укладення договору та погодження його істотних умов підтверджується наступними доказами: 
Пропозицією (офертою) укласти Договір про надання кредиту № 470169-КС-004 від 02 вересня 2025 року, в якій викладені всі умови кредитування;
Прийняттям (акцептом) пропозиції від 02 вересня 2025 року, яке підписано ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором UA-7836 з використанням номеру телефону НОМЕР_1 ; 
Договором про надання кредиту № 470169-КС-004 від 02.09.2025, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 11 000,00 грн строком на 16 тижнів, до 23.12.2025 року із фіксованою стандартною процентною ставкою 1% в день та комісією за видачу кредиту в розмірі 2 200,00 грн. 
Підписання здійснено шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором UA-7836, який було надіслано на номер телефону відповідача НОМЕР_1 , що підтверджується відповідною електронною відміткою на Договорі із зазначенням точного часу генерації та підписання - 02.09.2025. 
ТзОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 11 000,00 грн шляхом безготівкового переказу на картку № НОМЕР_2 . Проте, відповідач, використавши кредитні кошти, жодних платежів в рахунок погашення кредиту не здійснила, у зв`язку з чим утворилася непогашена заборгованість.
Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 18.02.2026 та довідкою станом на 23.02.2026, сума загальної заборгованості становить 31 130,00 гривень. 
За таких обставин суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами Цивільного кодексу України, а також спеціальними нормами Закону України "Про електронну комерцію".
За змістом статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій, у тому числі електронній формі.
Відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а воля сторін виражена за допомогою електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Частина друга статті 639 Цивільного кодексу України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання договору є належним підтвердженням направлення повідомлення про прийняття в повному обсязі умов договору.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. 
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно частин 1 та 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію(оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").
У статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію").
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 сформувала правовий висновок, згідно з яким підписання кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора є належним способом укладення правочину в електронній формі, який прирівнюється до власноручного підпису особи.
З матеріалів справи вбачається, що договір про надання фінансового кредиту був укладений в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що свідчить про належну ідентифікацію відповідача та його волевиявлення на укладення договору. Таким чином, виконання позивачем зобов`язань за договором позики у повному обсязі підтверджено належними доказами. Також, сукупність наданих доказів підтверджує як укладення сторонами кредитного договору, так і фактичне виконання кредитодавцем свого зобов`язання з надання відповідачці 11000,00 грн кредитних коштів. Факт отримання коштів відповідачем підтверджується відповіддю АТ "Універсал Банк" від 27.08.2026 №БТ/Е-37522, наданою на виконання Ухвали Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 серпня 2026 року, згідно з якою на ім`я ОСОБА_1 емітовано банківську карту № НОМЕР_2 , на яку, відповідно довиписки про рух коштів по картці було нараховано кредитні кошти 02.09.2025 в сумі 11000,00 грн.
Доказів повернення відповідачкою основної суми кредиту матеріали справи не містять.
Тому вимога позивача про стягнення 11000,00 грн основного боргу є доведеною та підлягає задоволеню.
У зв`язку з порушенням відповідачем умов Кредитного договору щодо своєчасного повернення коштів, утворилася заборгованість. 
Відповідно до частин 1, 3 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1ст. 1048 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.
Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Судом встановлено, що зважаючи на невиконання зобов`язань, станом на 18 лютого 2026 року у відповідача утворилася заборгованість, яка становить 31 130,00 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 11 000,00 грн; сума заборгованості по відсотках - 12 430,00 грн; сума заборгованості по комісії - 2 200,00 грн; нарахування за статтею 625 ЦК України - 5 500,00 грн. 
Наданий позивачем Розрахунок заборгованості перевірений судом, є арифметично правильним та відповідає умовам, викладеним у Договорі. 
Відповідач не надала суду доказів, які б спростовували розмір нарахованої заборгованості по тілу кредиту, процентах та комісії, та не надала власного контррозрахунку (ст. 81 ЦПК України). 
Щодо позовної вимоги про стягнення нарахувань згідно зі статтею 625 ЦК України в розмірі 5 500,00 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Однак, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15 березня 2022 року № 2120-IX розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18. Згідно з даним пунктом, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. 
На час розгляду справи в суді положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України є чинними.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.
Суд наголошує, що норма вказаного Закону є нормою прямої дії та переважає над умовами цивільно-правового договору, оскільки спрямована на захист майнових інтересів позичальників в умовах воєнного стану. 
Оскільки порушення зобов`язання відповідачем та нарахування позивачем процентів річних як міри відповідальності за статтею 625 ЦК України в розмірі 5 500,00 грн відбулося в період дії на території України воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, вказані нарахування є неправомірними. 
Згідно із вищевказаною імперативною нормою закону, позичальник звільняється від обов`язку нести відповідальність за прострочення грошового зобов`язання під час дії воєнного стану. 
Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 5 500,00 грн на підставі ст. 625 ЦК України слід відмовити. 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність.
Частиною третьою статті 509 ЦК України прямо встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За статтею 627 ЦК України свобода договору здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Тому принцип свободи договору не є абсолютним та не виключає судової перевірки наслідків застосування погодженої умови договору, особливо коли однією зі сторін договору є споживач фінансової 

послуги.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
За змістом статті 18 цього Закону несправедливою є умова договору, наслідком якої всупереч принципу добросовісності є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачеві.
Отже, при стягненні заборгованості за споживчим кредитом необхідно керуватися чітко погодженими сторонами умовами договору, але такі умови не можуть застосовуватися таким чином, щоб у результаті їх реалізації на споживача покладався непропорційно великий фінансовий тягар, який не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.
Вимога про нарахування та сплату процентів, які з огляду на суму фактично отриманого кредиту, умови їх застосування та кінцевий результат нарахування є явно завищеними, не відповідає передбаченим частиною третьою статті 509, частинами першою, другою статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми процентів спотворює їх дійсне правове призначення.
Проценти за своєю природою є платою за можливість користування наданими кредитодавцем коштами.
Однак коли внаслідок механізму щоденного нарахування їх сума багаторазово перевищує фактично отриманий споживачем кредит, така плата може втратити розумний зв`язок із вартістю наданої фінансової послуги, перетворюючись на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання кредитодавцем невиправданого додаткового доходу.
Суд враховує, що кредитодавець є професійним учасником ринку фінансових послуг, який формує умови кредитного продукту, розмір процентних ставок, порядок їх застосування, строк кредитування, умови надання знижок та наслідки невиконання договору. Натомість відповідачка уклала договір як фізична особа для задоволення особистих споживчих потреб.
Сам договір прямо визначає метою отримання кредиту споживчі, особисті потреби. Отже, відповідачка у спірних правовідносинах є споживачем фінансової послуги.
З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту, звужує дію принципу формальної рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, якщо відповідна умова договору призводить до покладення на споживача непропорційно великого фінансового тягаря.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», у якій враховано, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а одним із завдань захисту їх інтересів є протидія шкідливій діловій практиці підприємств, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року, Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається необхідність захисту споживача фінансових послуг як на стадії укладення договору, так і на стадії його виконання.
Фінансові послуги внаслідок їх складності та властивих їм економічних ризиків потребують підвищеного рівня прозорості й добросовісності поведінки професійного учасника ринку.
Споживач повинен мати реальну можливість оцінити не лише номінально зазначений розмір процентної ставки, а й фактичні економічні наслідки застосування умов договору.
Директива 2005/29/ЄС виходить із того, що комерційна практика, яка перешкоджає споживачеві зробити поміркований та ефективний вибір, потребує спеціальної правової оцінки, а щодо складних фінансових послуг на професійного учасника покладається підвищений обсяг обов`язків.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності та розумності.
Держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом у функціонуванні кредитного ринку, комерційними інтересами фінансових установ щодо отримання справедливого прибутку від кредитування та правами й охоронюваними законом інтересами споживачів кредитних послуг.
Вказаний висновок викладений у пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг.
У Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання мають підпорядковуватися засадам, згідно з якими споживач вважається слабшою стороною договору та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів передбачає необхідність забезпечення дії цих принципів у відносинах споживчого кредитування та недопущення покладення на фізичну особу несправедливого та непропорційного фінансового тягаря.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо обсяг відповідальності боржника перед кредитором за неналежне виконання грошового зобов`язання не обмежений розумними межами та залежить від встановлених договором процентів, штрафу, пені чи річних процентів, то за певних обставин такий обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам порушення.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також виходила із компенсаційного характеру заходів цивільно-правової відповідальності та зазначила, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір відповідних грошових нарахувань, якщо їх застосування призводить до очевидно непропорційного результату.
Вказані правові підходи також відображені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23.
Таким чином, при розгляді спору суд повинен надати самостійну оцінку справедливості наслідків застосування умов споживчого кредитного договору з урахуванням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не може обмежитися лише констатацією того, що розмір процентної ставки зазначений у договорі та формально погоджений сторонами.
При цьому сам факт підписання відповідачкою договору та паспорта споживчого кредиту не позбавляє суд обов`язку перевірити, чи не створює конкретний механізм реалізації погоджених умов істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін.
Суд враховує встановлений пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів", за яким несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Коли ж при кредиті у сумі 11000,00 грн кредитор вимагає 12430,00 грн лише процентів, суд повинен оцінити, чи не виходить така вимога за межі справедливої плати за користування коштами та чи не покладає вона на споживача непропорційний майновий тягар.
Сам факт того, що відповідачка ознайомилася з договором і паспортом споживчого кредиту та підписала їх електронним підписом, не означає, що будь-який результат застосування передбаченої ними формули автоматично відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості
Суд враховує встановлений пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» критерій непропорційно великої компенсації та необхідність забезпечення справедливого балансу майнових інтересів обох сторін договору.
З огляду на сукупність установлених обставин суд приходить до висновку, що справедливим, розумним та співмірним розміром процентів, які підлягають стягненню з відповідачки, є 5500,00 грн., що становить 50 % від фактично отриманої нею суми кредиту.
Такий розмір не звільняє відповідачку від обов`язку сплатити кредитодавцеві плату за користування його коштами, є істотним у співвідношенні з основною сумою боргу та водночас не перетворює фінансові наслідки кредитування на каральний механізм чи джерело отримання кредитором невиправданого додаткового доходу.
Визначення процентів у такому розмірі забезпечує розумний баланс між правом кредитодавця на отримання плати за користування наданими ним коштами та правом споживача на захист від непропорційного фінансового навантаження.
Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню у розмірі 18 700, 00 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 11 000,00 грн; сума заборгованості по відсотках - 5500,00 грн; сума заборгованості по комісії - 2 200,00 грн.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а у разі часткового задоволення позову інші судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно до задоволеної частини позову.
Таким чином із відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1599,32 грн (18700 ? 2662,4 / 31130 = 1599,32).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 15, 203, 204, 207, 509, 512-514, 516, 525, 526, 530, 536, 599, 611, 612, 625-628, 638, 639, 641, 644, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1077, 1078, 1082 ЦК України, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 23, 76-78, 81, 141, 265, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України суд- 
У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" заборгованість за Договором про надання кредиту № 470169-КС-004 від 02 вересня 2025 року у загальному розмірі 18700 грн (вісімнадцять тисяч сімсот гривень), що складається з: суми заборгованості за тілом кредиту - 11 000 грн (одинадцять тисяч гривень); суми заборгованості за процентами - 5500 грн (п`ять тисяч п`ятсот гривень); суми заборгованості за комісією - 2 200,00 грн (дві тисячі двісті гривень). 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1599,32 грн (одна тисяча п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 32 коп).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. 
Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Відомості про учасників справи згідно пункту 4 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА", код ЄДРПОУ 41084239, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411.  
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 . 

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького
районного суду   К.М. Отупор