Справа № 420/7730/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін), військової частини НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 Прикордонний загін) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 додаткової винагороди за періоди безпосередньої участі у бойових діях та забезпечення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії на території Херсонської області в періоди з 12 липня 2024 року по 29 серпня 2024 року, з урахуванням фактично виплачених сум;
- зобов`язати військову частину № НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 додаткову винагороду за періоди безпосередньої участі у бойових діях та забезпечення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії на території Херсонської області в період з 12 липня 2024 року по 29 серпня 2024 року, в збільшеному розмірі до 100 000 (ста тисяч) гривень на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах з урахуванням фактично виплачених сум, а також компенсацію за порушення строків виплати вказаної винагороди;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_3 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_5 ) додаткової винагороди за періоди безпосередньої участі у бойових діях та забезпечення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії на території Херсонської області в періоди з 29 серпня 2024 року по 01 листопада 2024 року, з урахуванням фактично виплачених сум;
- зобов`язати військову частину № НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_5 ) додаткову винагороду за періоди безпосередньої участі у бойових діях та забезпечення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії на території Херсонської області в період з 29 серпня 2024 року по 01 листопада 2024 року в збільшеному розмірі до 100 000 (ста тисяч) гривень на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах з урахуванням фактично виплачених сум, а також компенсацію за порушення строків виплати вказаної винагороди.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірними у справі є документально підтверджені періоди виконання позивачем бойових завдань, які залишились неоплаченими додатковою винагородою, а саме: НОМЕР_2 прикордонним загоном - за період з 12 липня 2024 року по вересень 2024 року, та НОМЕР_4 прикордонним загоном - за період з вересня 2024 року по 01 листопада 2024 року.
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін) з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими, з підстав, викладених у письмовому відзиві на адміністративний позов, наголошуючи, зокрема, що майже ввесь спірний період (з 12.07.2024 по 29.08.2024), позивач перебував, зокрема, у відпустці, у відрядженні на стажуванні в межах м. Одеси, а починаючи з 29.07.2024 взагалі був звільнений з посади та виведений у розпорядження начальника Військової частини. Більше того, надати витребуванні Ухвалою суду документи, а саме належним чином засвідчені бойові розпорядження (інші підтверджуючі документи про безпосередню участь в бойових діях, прийняті відносно ОСОБА_1 з 12 липня 2024 року по 29 серпня 2024 року, відповідач не має змоги, адже позивач не був залучений протягом оскаржуваного періоду до бойових дій або заходів.
Відповідач - Військова частина НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 Прикордонний загін) з позовними вимогами також не погоджується, та вважає їх необґрунтованими, з підстав, викладених у письмовому відзиві на адміністративний позов, вказуючи, що надані Військовою частиною НОМЕР_3 витяги з журналу бойових дій, не є доказом заявленого Позивачем права на додаткову винагороду у збільшеному до 100 000 грн. розмірі за весь спірний період. Навпаки, їх зміст у сукупності з кадровими та фінансовими документами підтверджує правомірність здійсненого Відповідачем розмежування видів додаткової винагороди та спростовує ключове припущення позову про те, що будь-яке виконання ОСОБА_1 бойових (спеціальних) завдань у н.п. Херсон автоматично повинно оплачуватися за 100-тисячною категорією. Також зазначив, що журнал бойових дій спростовує тезу Позивача про безперервний характер підстав для збільшеної виплати протягом усього періоду з 29.08.2024 по 01.11.2024. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим позовом. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 420/7730/26 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін), військової частини НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 Прикордонний загін) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою суду від витребувано від Військової частини № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 Прикордонного загону Державної прикордонної служби ( АДРЕСА_1 , E-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) наступну інформацію та документи: повну та детальну інформацію про те, які завдання виконував та у яких заходах брав участь ОСОБА_1 за період з 12.07.2024р. по 01.11.2024 - у вигляді (формі) витягів з бойових наказів (бойових розпоряджень), журналів бойових дій (вахтових журналів) або журнали ведення оперативної обстановки або бойового донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постових відомостей (під час охорони об`єкту, на який було здійснено збройний напад, або артилерійський ракетний обстріл; рапортів (донесень) начальника (командира) підрозділу (тимчасово створеної групи військовослужбовців, зведеного загону, КрМО, КаМО, екіпажу літака, вертольоту тощо) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань, із зазначенням військових звань, прізвищ, імен та по-батькові, a військовослужбовців у таких діях та заходах, та кількості днів участі військовослужбовця у таких діях та заходах.
28.08.2026 року відповідачем до суду надано додаткові письмові докази, у тому числі, частково на виконання вимог Ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2026 року. 

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу в НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військовій частині НОМЕР_1 ) та займав посаду старшого офіцера (старший оперуповноваженим) прикордонного оперативно-розшукового відділу (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) головного оперативно-розшукового відділу.
При цьому, позивач перебував у відрядженні з 06.03.2023 в оперативному підпорядкуванні начальника НОМЕР_4 прикордонного загону та у відповідності до витягу наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 08.07.2024 № 217-ВВ «Про особовий склад (службові переміщення)», позивач повернувся з оперативного підпорядкування начальника НОМЕР_4 прикордонного загону до відповідача з 02.07.2024.
В подальшому, у відповідності до витягів з наказів начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 04.07.2024 № 212-ВВ та від 30.07.2024 № 240-ВВ «Про особовий склад (службові переміщення)» позивач надано частину щорічної основної відпустки, в якій він перебував з 14.07.2024 по 29.07.2024.
Також, згідно Наказу НОМЕР_2 прикордонного загону від 29.07.2024 № 615-ОС «Про особовий склад» позивач був звільнений з посади старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) прикордонного оперативно-розшукового відділу та зарахований у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону з 29.07.2024. 
Як вбачається з відповідних витягів наказів начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 31.07.2024 № 241-ВВ та від 02.08.2024 № 243-ВВ «Про особовий склад (службові переміщення)», позивач, який перебуває у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону, був направлений та перебував на стажуванні до відділу боротьби з транскордонною злочинністю головного оперативно-розшукового відділу з 30.07.2024 по 01.08.2024. 
У відповідності до витягів з наказів начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 01.08.2024 № 242-ВВ та від 15.08.2024 № 257-ВВ«Про особовий склад (службові переміщення)», позивач у період з 02.08.2024 по 18.08.2024 перебував у відпустці за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення. 
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 20.08.2024 № 262-ВВ «Про особовий склад (службові переміщення)», позивач, який перебуває у розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону, був направлений та перебував на стажуванні до відділу боротьби з транскордонною злочинністю головного оперативно-розшукового відділу з 19.08.2024 по 28.08.2024. 
Згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 06.09.2024 № 715-ОС «Про особовий склад» 06 вересня 2024 року був виключений зі списків особового складу і знятий з усіх видів забезпечення та був направлений для подальшого проходження військової служби у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
Вважаючи, що НОМЕР_2 прикордонним загоном протиправно не нараховано та не виплачено позивачу додаткову винагороду за безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України за період з 12 липня 2024 року по вересень 2024 року, а НОМЕР_4 прикордонним загоном – за період з вересня 2024 року по 01 листопада 2024 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін), військової частини НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 Прикордонний загін) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, є такими, що не підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Згідно з приписами ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Положеннями статті 3 Закону № 2232-XII передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Як передбачено статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, та передбачає надання відповідним органам влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Порядок проходження військової служби в Збройних Силах України визначений у Положенні про проходження громадянами військової служби в Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008).
Згідно п. 5 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України.
Згідно з ст.1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року N 2011-XII (далі Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з положенням ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за N 745/32197 (далі Порядок № 260).
Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку № 260, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
Пунктом 3 Порядку № 260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 в Україні введено воєнний стан, який триває по сьогодні.
Згідно п. 2 вищевказаного Указу, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова № 168).
Пунктом 1 Постанови № 168 (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 № 1146, яка застосовується з 01.09.2022) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 Постанови № 168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.
Відповідно до пункту 2-1 Постанови № 168, порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
25.03.2022 Міністром оборони України прийнято рішення про врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, яке того ж дня телеграмою № 248/1298 доведено до відома, в тому числі, командирів (начальників) військових частин, установ.
Пунктом 2 цієї телеграми, яка застосовувалась до 01.06.2022, передбачено на період дії воєнного стану військовослужбовцям встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах:
100 000 грн. військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах);
30 000 грн. іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби).
Відповідно до п.3 телеграми документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:
бойовий наказ (розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку командира військової частини (установи), до якої відряджений військовослужбовець.
Відповідно до п.4 телеграми командирам військових частин (установ), до яких відряджені військовослужбовці інших органів військового управління та військових частин (установ), щомісячно до 5 числа повідомляти військові частини(установи) за місцем штатної служби військовослужбовців про підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах за минулий місяць за формою, наведеною в додатку № 1 до цієї телеграми.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (п.6 телеграми).
З 01.06.2022 застосовується порядок і умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України визначено Міністром оборони України в Окремому дорученні № 912/з/29 від 23.06.2022, яке є обов`язковим для виконання посадовими особами військових частин Збройних Сил України.
Пунктом 3 Окремого доручення передбачено, що документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:
бойовий наказ (розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.
За приписами п. 4 Окремого доручення у підставах про видання таких довідок (додаток №1 або додаток №2) обов`язково зазначати документи, визначені абзацами 3 або 4 та абзацом 5 пункту 3 цього доручення.
Згідно п. 5 Окремого доручення виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн. або 30000 грн. здійснювати на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини.
В цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100 000 грн. за місяць обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо (зразок наведено в додатку №3 до цього доручення).
Наказом Міністерства внутрішніх справ від 01.09.2023 року №726, затверджено Особливості виплати додаткової винагороди, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) та порядок і умови виплати одноразової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі Особливості №726).
Відповідно до п.2 Особливостей №726 на період дії воєнного стану додаткова винагорода виплачується, зокрема, у розмірі 100000 гривень військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України (далі - бойові дії або заходи), перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах.
Аналіз наведених норми дає підстави для висновку, що підставою для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, є відповідні накази командирів (начальників) військових частин, в яких проходить службу військовослужбовець, які видаються у разі підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або заходах, що засвідчується Довідкою керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець. У свою чергу, документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, здійснюється на підставі: бойових наказів, журналів бойових дій, рапортів командира підрозділу.
Визначальним питанням у цій справі є встановлення обставин, які б підтверджували або спростовували твердження позивача щодо допущеної відповідачем протиправної бездіяльності правовідносинах за спірні періоди.
Суд звертає увагу, що під терміном "безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів" слід розуміти виконання військовослужбовцем: бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави в районі ведення воєнних (бойових) дій; виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей; виконання бойових завдань у районах бойових дій з виявлення повітряних цілей та ін.
Судом встановлено, що матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів безпосередньої участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, його безпосереднього перебування в районах у період здійснення зазначених заходів за спірний період.
При цьому, сам факт виконання позивачем бойових завдань на підставі бойових розпоряджень, не є достатньою підставою для нарахування та виплати додаткової грошової винагороди у розмірі 100000,00 гривень, яка передбачена пунктом 1 Постанови № 168, оскільки виконання бойових розпоряджень та участь у бойових діях або забезпечені здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії не є тотожними поняттями.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме наявних у матеріалах справи наказів, позивач за майже увесь спірний період (з 12.07.2024 по 29.08.2024) перебував, зокрема, у відпустці, у відрядженні на стажуванні в межах м. Одеси та починаючи з 29.07.2024 взагалі був звільнений з посади та виведений у розпорядження начальника відповідача.
Тобто, з 12 липня 2024 року по 29 серпня 2024 року позивач не був залучений за оскаржуваний період до бойових дій або заходів.
Більш того, позивач в межах періоду, який зазначений в позовних вимогах, в повній мірі отримував лише грошове забезпечення від суб`єкта владних повноважень - НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ), що підтверджується ОСОБА_3 відомістю щодо нарахованих та виплачених грошових коштів позивачу за період з січня 2024 по день виключення позивача зі списків особового складу відповідача.
Так, в наданій Архівній відомості зазначено, що в липні 2024 позивач отримав додаткову винагороду (30 000 грн) за червень 2024 та в серпні 2024 (4838, 71) за липень 2024.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що за період з 12.07.2024 по 29.08.2024 позивач отримав всі належні останньому суми грошового забезпечення та не був залучений до бойових дій або заходів.
Що стосується частини позовних вимог до НОМЕР_4 прикордонного загону за період з вересня 2024 року по 01 листопада 2024 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що документальне підтвердження безпосередньої участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів, на які посилається позивач, як на підставу для виплати йому додаткової винагороди збільшеної до 100000 гривень є підставою виключно для складення довідки за відповідною формою, яка в свою чергу слугує підставою для виплати такої винагороди. 
Саме по собі документальне підтвердження безпосередньої участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів не є безумовною підставою для виплати додаткової винагороди збільшеної до 100000 гривень, оскільки такою підставою є виключно довідка встановленого зразка.
Так, надані Військовою частиною НОМЕР_3 витяги з журналу бойових дій не є беззаперечним доказом заявленого позивачем права на додаткову винагороду у збільшеному до 100 000 грн. розмірі за весь спірний період.
Суд наголошує, що витяги з журналу підтверджують діяльність головного оперативно-розшукового відділу як підрозділу, однак не містять персоніфікованого опису конкретного оперативно-розшукового або контррозвідувального заходу, виконаного саме підполковником ОСОБА_1 за кваліфікуючих умов, установлених пунктом 3 Особливостей № 726.
Більш того, з огляду на займану Позивачем посаду старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) оперативно-розшукового підрозділу, суд зауважує, що чинна у вересні-жовтні 2024 року редакція Особливостей № 726 не прирівнювала будь-яку оперативно-розшукову діяльність до безпосередньої участі, яка оплачується збільшеному до 100 000 грн розмірі. Для відповідної категорії оперативно-розшукових та контррозвідувальних заходів нормативним актом передбачалися додаткові кваліфікуючі умови.
При цьому, витяги з журналу таких персоніфікованих обставин щодо ОСОБА_4 не фіксують.
Окрім того, надані витяги відображають окремі періоди діяльності підрозділу: з 07.09 2024 по 02.10.2024, з 06.10.2024 по 25.10.2024 та з 28.10.2024 по 01.11.2024. Отже, навіть на рівні службово-бойового обліку діяльність, на яку посилається Позивач, не відображена як єдиний безперервний період, тотожний часовим межам позовної вимоги.
Також, з матеріалів справи вбачається, що розрахунковими документами зафіксовано виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди за вересень 2024 року за 24 календарні дні у сумі 24 000 грн та за жовтень 2024 року за 26 календарних днів у сумі 25 161,29 грн. 
Отже, Військова частина НОМЕР_3 врахувала документально підтверджений час виконання ним бойових (спеціальних) завдань та здійснила відповідну виплату за нормативною категорією, яка відповідала наявним первинним документам.
Водночас, у матеріалах справи відсутні докази безпосередньої та безперервної участі військовослужбовця саме у бойових діях на відповідних територіях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій у періоди з 12 липня 2024 року по вересень 2024 року та за період з вересня 2024 року по 01 листопада 2024 року.
При цьому, суд не ставить під сумнів перебування позивача у спірний період на території ведення бойових дій, водночас, сам факт перебування позивача на такій території без доведення, при цьому, здійснення заходів та/або бойових дій у цих районах, у жодному разі не є достатньою підставою для нарахування та виплати військовослужбовцю додаткової винагороди у розмірі саме 100000 грн. на підставі положень Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
Окрім того, варто акцентувати, та вище окресленими законодавчими приписами встановлено, що обов`язковою підставою для виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168, є відповідні накази командирів (начальників), а документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, здійснюється на підставі: бойових наказів, журналів бойових дій, рапортів командира підрозділу та довідок командира військової частини.
Тобто, ніким іншим, окрім командування відповідної військової частини, питання безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, підтверджено бути не може. 
З матеріалів справи вбачається, що довідок командира військової частини про його безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, складено не було, що є додатковою самостійною підставою для висновку щодо необґрунтованості та не підтвердженності позовних вимог.
Таким чином, суд відмічає, що в інші періоди позивачу виплачувалась додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, та безпосередньо за участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів - розмір цієї додаткової винагороди збільшувався до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" та окремого доручення № 912/з/29 від 23.06.2022 року про врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року.
Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем було порушено права позивача в частині виплати додаткової грошової винагороди, а позивачем протилежного не доведено, що свідчить про відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої винагороди за вказані вище періоди.
Щодо частини позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошової допомоги для оздоровлення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 за період з 1 листопада 2025 року по 1 квітня 2026 року, суд наголошує, що компенсація втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, є похідною вимогою, яка може бути заявлена та підлягає вирішенню лише за умови встановлення факту наявності заборгованості та порушення строків виплати конкретного грошового доходу, що підлягає нарахуванню. 
Оскільки у даній справі предметом розгляду є правомірність нарахування та виплати додаткової винагороди, а не грошової допомоги для оздоровлення, вимога про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошової допомоги для оздоровлення фактично стосується інших правовідносин та не ґрунтується на заявлених вимогах, та доводах/ доказах на їх підтвердження.
Більше того, позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення строків виплати саме того виду доходу, щодо якого заявлено вимогу про компенсацію, що унеможливлює її задоволення в межах даного провадження.
До того ж, оскільки судом встановлена безпідставність вимог позивача щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, вимоги нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу, у зв`язку з несвоєчасною виплатою додаткової винагороди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін), військової частини НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 Прикордонний загін) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, не є правомірними, документально підтвердженими, а отже задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 2, 9, 72, 77, 90, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін), Військової частини НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 Прикордонний загін) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293,295 КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.
Рішення складено 10.09.2026 року, з урахуванням знаходження судді Харченко Ю.В. у відпустці, у період з 01.06.2026 року по 26.06.2026 року, а також з 11.08.2026 по 14.08.2026 року, включно.

Суддя Ю.В. Харченко

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонний загін), Військової частини НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 Прикордонний загін) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити
.