ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/3931/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі – ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправною та скасування вимоги від 25 лютого 2021 року №Ф-369-51У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 з 22 квітня 2003 року по 24 березня 2026 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем. Як стверджує позивач, підприємницькою діяльністю вона не займалася, відповідної звітності не подавала та доходів ніяких не отримувала, як і будь-яких листів, претензій зі сторони відповідача про сплату заборгованості з єдиного внеску. Поряд з тим ГУ ДПС у Волинській області сформувало вимогу від 25 лютого 2021 року №Ф-369-51У про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 37788,74 грн.
Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач просила позов задовольнити.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року задоволено клопотання про звільнення від сплати судового збору, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідач у відзиві на позов у задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю (а.с.27-30). В обґрунтування цієї позиції вказав, що тільки 24 березня 2026 року ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність за власним рішенням, хоч після припинення підприємницької діяльності не подала ліквідаційну (звітну) декларацію до податкового органу. В ОСОБА_1 станом на 19 січня 2021 року рахувався борг (недоїмка) з єдиного внеску у сумі 37788,77 грн, у зв`язку із несплатою якого була сформована податкова вимога від 23 лютого 2021 року №Ф-369-51У. Відповідач зауважив, що ОСОБА_1 не мала пільг, які б звільняли її від сплати єдиного внеску, чи доказів сплати єдиного внеску у той же період роботодавцями. Між тим з 01 січня 2017 року Закон України від 08 липня 2010 року №2464-VI “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі – Закон №2464-VI) покладає обов`язок на фізичних осіб-підприємців та самозайнятих осіб, які не одержують доходи, сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі. Метою таких законодавчих приписів є забезпечення у передбачених законом випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом страхових виплат.
У відповіді на відзив позивач підтримала доводи позову (а.с.35-36), наголосивши на незаконності вимоги, сформованої поза межами законодавчо визначених строків, що позбавляло її можливості передбачити наслідки і є надмірним тягарем зі сплати єдиного внеску, заборгованість по якому росла.
Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.
Суд перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
Як видно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 22 квітня 2003 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем та 24 березня 2026 року до Реєстру внесений запис №2001840060001003889 про припинення нею підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за власним рішенням (а.с.8-9).
З відомостей інформаційно-комунікаційних систем ДПС (далі – ІКС) слідує, що фізичній-особі підприємцю ОСОБА_1 нараховано до сплати розрахункову суму єдиного внеску 8448,00 грн (за терміном сплати до 09 лютого 2018 року), по 2457,18 грн щокварталу (за терміном сплати до 19 квітня 2018 року, до 19 липня 2018 року, до 19 жовтня 2018 року, до 21 січня 2019 року), по 2754,18 грн щокварталу (за терміном сплати до 19 квітня 2019 року, до 19 липня 2019 року, до 21 жовтня 2019 року, до 20 січня 2020 року), 2078,12 грн (за терміном сплати до 21 квітня 2020 року), 1039,06 грн (за терміном сплати до 20 липня 2020 року), 3178,12 грн (за терміном сплати до 19 жовтня 2020 року), 2200,00 грн (за терміном сплати до 19 січня 2021 року), всього 37788,74 грн (а.с.33).
ГУ ДПС у Волинській області сформувало узгоджену вимогу від 25 лютого 2021 року №Ф-369-51У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму 37788,74 грн (а.с.10).
Постановою заступника начальника Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 05 березня 2026 року відкрито виконавче провадження №80418520 на підставі поданої стягувачем ГУ ДПС у Волинській області вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25 лютого 2021 року №Ф-369-51У (а.с.14).
Вимога ГУ ДПС у Волинській області від 25 лютого 2021 року №Ф-369-51У є предметом оскарження у цій справі.
Передусім необхідно зазначити, що за загальним правилом строк звернення до адміністративного суду за захистом прав у такій категорії справ становить шість місяців, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Якщо позивач скористався можливістю досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Відповідач на виконання ухвали суду від 06 квітня 2026 року не надав суду належних доказів направлення/вручення ОСОБА_1 спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки). Тому беручи до уваги доводи представника позивача про те, що про наявність вимоги позивач дізналася лише 24 березня 2026 року (тобто після ознайомлення представника з матеріалами виконавчого провадження), відсутні підстави вважати пропущеним строк звернення до суду.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
За приписами частини четвертої статті 8 Закону №2464-VI (зі змінами станом на 25 лютого 2021 року) порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування – Податковим кодексом України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №2464-VI податкові органи зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.
Як визначено частиною першою статті 3 вказаного Закону, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами, зокрема, законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
За приписами частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” (далі - Закон №1774-VIII), яким внесено зміни, зокрема, до статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.
Так згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
За визначенням, наведеним у пункті 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, мінімальний страховий внесок – сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Як зазначено в абзаці третьому частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”), з 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. До 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, мали обов`язок сплатити єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які повинні сплачувати єдиний внесок за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до частини дванадцятої статті 9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту, у тому числі самозайнятих осіб, шляхом отримання страхових виплат (послуг) за чинними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з частиною другою статті 25 цього Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів податковим органом визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953; у редакції наказу Міністерства фінансів України від 21 грудня 2020 року №790, зі змінами; далі - Інструкція №449).
За змістом пунктів 1, 2 розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
У пункті 3 розділу VI Інструкції №449 унормовано, що податкові органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску податковими органами; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС (далі – ІТС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень (абзаци перший-четвертий, десятий пункту 3 розділу VI Інструкції №449).
Згідно з абзацом першим пункту 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІТС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника – юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника – фізичної особи).
Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується (пункт 13 розділу VII Інструкції №449).
За відомостями ІКС за технологічним кодом 71040000 “Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність” фізична-особа підприємець ОСОБА_1 з 01 січня 2017 року не сплачувала єдиний внесок самостійно (у мінімальному розмірі, як це установлено частиною першою статті 7 Закону №2464-VI, зі змінами, внесеними Законом №1774-VIII) та їй нараховано розрахункову суму єдиного внеску у розмірі 22 відсотка мінімальної заробітної плати (а.с.33): у сумі 8448,00 грн (за 2017 рік), по 2457,18 грн за 2018 рік, по 2754,18 грн щокварталу за 2019 рік, а у 2020 році - 2078,12 грн (за терміном сплати до 21 квітня 2020 року), 1039,06 грн (за терміном сплати до 20 липня 2020 року), 3178,12 грн (за терміном сплати до 19 жовтня 2020 року), 2200,00 грн (за терміном сплати до 19 січня 2021 року), що разом становить 37788,74 грн.
Факт несплати єдиного внеску за відповідний період не заперечується позивачем.
Аргументи позивача про те, що відсутність доходів від господарської діяльності звільняє її від сплати, прямо суперечать чинній на той момент редакції пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI.
Тобто протягом усього періоду з 01 січня 2017 року по 24 березня 2026 року (тобто до припинення підприємницької діяльності) ОСОБА_1 була повноправним суб`єктом правовідносин зі збору та обліку єдиного внеску.
Судом також враховано, що за приписами частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI (зі змінами станом на 25 лютого 2021 року) особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Натомість листом від 25 березня 2026 року №0300-0210-8/23771 Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області підтвердило, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку в Управлінні як отримувач будь-якого виду пенсії, будь-якого виду державної соціальної допомоги (а.с.13).
За таких обставин у суду відсутні підстави вважати протиправними дії ГУ ДПС у Волинській області щодо нарахування в інтегрованій картці платника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Перевіривши юридичну та фактичну обгрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги за наведених позивачем підстав задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 72-77, 243-246, 255, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44106679) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк