ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2026 року 

м. Київ

справа № 931/755/24 
провадження № 61-16451св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Селянське фермерське господарство «Надія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 10 вересня 2025 року у складі судді Кідиби Т. О. та постанову Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Селянського фермерського господарства «Надія» (далі - СФГ «Надія») про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди.
Позовну заяву обґрунтував тим, що він є власником земельної ділянки площею 2,4536 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0722482600:03:000:0643, що знаходиться на території Заячицівської сільської ради Локачинського (на цей час - Володимирського) району Волинської області.

Зазначав, що йому нещодавно стало відомо про те, що його земельною ділянкою користується СФГ «Надія». Таке право оренди виникло у відповідача на підставі договору оренди землі від 11 жовтня 2023 року, строк дії оренди - 7 років, державна реєстрації права оренди земельної ділянки здійснена 18 січня 2024 року державним реєстратором Зимнівської сільської ради Майфат Ю. О.

Наголошував на тому, що він як орендодавець 11 жовтня 2023 року договір оренди земельної ділянки з відповідачем не укладав і не підписував, істотних умов договору оренди не погоджував, інших осіб на підписання договору не уповноважував, а тому вважав, що договір оренди є неукладеним. 

Також наголошував на тому, що державна реєстрація права оренди на підставі вказаного договору оренди землі порушує його право на користування та розпорядження належною йому на праві власності земельною ділянкою.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд: 

- зобов`язати СФГ «Надія» усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 2,4536 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 0722482600:03:000:0643, що знаходиться на території Заячицівської сільської ради Локачинського (на цей час - Володимирського) району Волинської області, шляхом її повернення власнику - ОСОБА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію права оренди цієї земельної ділянки, яка була проведена 18 січня 2024 року державним реєстратором Зимнівської сільської ради Майфат Ю. О., індексний номер: 71238674 від 23 січня 2024 року, та стягнути з СФГ «Надія» на його користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 10 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що хоча договір оренди землі від 11 жовтня 2023 року та акт приймання-передачі земельної ділянки позивачем не підписані, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, останній своєю подальшою поведінкою фактично підтвердив існування між сторонами орендних правовідносин, оскільки приймав орендну плату та не заперечував проти користування відповідачем спірною земельною ділянкою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Гаврильчак-Кметь К. А., залишено без задоволення, а рішення Локачинського районного суду Волинської області від 10 вересня 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність судового рішення. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи 

У грудні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гаврильчак-Кметь К. А., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 10 вересня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у цій справі нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц та від 15 січня 2021 року в справі № 650/1331/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належної оцінки тому, що висновком судової почеркознавчої експертизи від 10 червня 2025 року № 1340 у цій справі встановлений факт непідписання ним 11 жовтня 2023 року договору оренди землі та акта приймання-передачі земельної ділянки, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення із відповідачем цього правочину; 

- не звернули увагу на факт порушення відповідачем процедури поновлення договору оренди землі та неправомірність реєстрації права оренди на підставі не підписаного заявником договору;

- помилково застосували до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 26 жовтня 2022 року № 227/3760/19-ц, щодо фактичного виконання договору та доктрини venire contra factum proprium («заборона суперечливої поведінки»), які, на думку заявника, не є релевантними до спорів, що виникають із договорів оренди землі;

- безпідставно визнали отримання позивачем від відповідача коштів доказом виконання спірного договору, не врахувавши, що такі кошти були отримані як компенсація за фактичне користування земельною ділянкою, а не як виконання умов договору оренди;

- не надалиналежної оцінки всім доводам і аргументам заявника тощо. 

У січні 2026 року СФГ «Надія» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , у якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів такої касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 29 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 10 вересня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Локачинського районного суду Волинської області цивільну справу № 931/755/24; надано відповідачу строк для подання відзиву.

У січні 2026 року матеріали справи № 931/755/24 надійшли до Верховного Суду.

Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 27 травня 2026 року № 573/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 травня 2026 року справу № 931/755/24 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 10 вересня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2026 року справу № 931/755/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 7152, виданого 08 вересня 2004 року Локачинською районною державною адміністрацією, ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 2,4536 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства та розташована за адресою: Волинська область, Локачинський район, Заячицівська сільська рада, кадастровий номер 0722482600:03:000:0643.

10 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та СФГ «Надія» було укладено договір оренди землі. Згідно з умовами вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Заячицівської сільської ради Локачинського району Волинської області, площею 2,4536 га, кадастровий номер 0722482600:03:000:0643. Термін дії договору - 7 років. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3 986,86 грн, з розрахунку 3 % грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації. 24 листопада 2016 року державним реєстратором Хом`як Т. В. проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки.

11 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та СФГ «Надія» було укладено договір оренди землі. Згідно з умовами вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Локачинської ОТГ Володимирського району Волинської області, загальною площею 2,4536 га, кадастровий номер 0722482600:03:000:0643. Термін дії договору - 7 (сім) років. Орендна плата вноситься орендарем у готівковій формі в розмірі не менше 3% грошової оцінки земельної ділянки - 2 757,11 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації. Додатком до договору оренди землі є акт приймання передачі земельної ділянки від 11 жовтня 2023 року.

18 січня 2024 року державним реєстратором Майфат Ю. О. проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, індексний номер: 71238674 від 23 січня 2024 року.

Висновком експерта від 10 червня 2025 року № 1340, виготовленим за результатами проведення у цій справі судової почеркознавчої експертизи, встановлено, що:

- підпис - рукописний запис «ОСОБА_1» в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 11 жовтня 2023 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою;

- підпис - рукописний запис «ОСОБА_1» на додатку № 1 до договору оренди землі від 11 жовтня 2023 року, а саме: акті приймання-передачі земельної ділянки від 11 жовтня 2023 року в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 11 жовтня 2023 року в графі «Передав» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

СФГ «Надія» надало суду копії відомостей про нарахування орендної плати (с. Заячиці) за період 2017-2024 роки із зазначенням у них прізвища та ініціалів позивача ОСОБА_1 та записами про отримання ним орендної плати.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що хоча договір оренди землі від 11 жовтня 2023 року та акт приймання-передачі земельної ділянки позивачем не підписані, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, проте останній своєю подальшою поведінкою фактично підтвердив існування між сторонами орендних правовідносин, оскільки приймав орендну плату та не заперечував проти користування відповідачем спірною земельною ділянкою.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування 

Згідно із частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в повній мірі не відповідають.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно, правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

У частині третій статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. 

Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). 

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. 

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У статті 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Особа, яка відповідно до закону може бути орендодавцем земельної ділянки, може встановити вимогу нотаріального посвідчення договору оренди землі та скасувати таку вимогу. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на земельну ділянку та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Звертаючись до суду із позовом у справі, яка переглядається,  ОСОБА_1 як власник земельної ділянки площею 2,4536 га, кадастровий номер 0722482600:03:000:0643, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Заячицівської сільської ради Локачинського району Волинської області, посилався на те, що зазначену земельну ділянку не передавав у розпорядження інших осіб, договір оренди земельної від 11 жовтня 2023 року з відповідачем СФГ «Надія» не підписував. 

Згідно з висновком експерта від 10 червня 2025 року № 1340, виготовленим за результатами проведення у цій справі судової почеркознавчої експертизи, підпис - рукописний запис «ОСОБА_1» в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 11 жовтня 2023 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис - рукописний запис «ОСОБА_1» на додатку № 1 до договору оренди землі від 11 жовтня 2023 року, а саме: акті приймання-передачі земельної ділянки від 11 жовтня 2023 року в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 11 жовтня 2023 року в графі «Передав» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 108-117).

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 567/1039/22 зазначено: «стверджуючи, що договори сторона орендодавця не укладала та не підписувала, суди повинні були врахувати, що позивач мала доводити не лише те, що вона не підписувала договори (як окремі документи), а й не укладала такі договори (двосторонні правочини як результат домовленості двох сторін, спрямованої на встановлення певних цивільних прав та обов`язків), відповідно, що між сторонами не виникли правові відносини із договору оренди землі, оскільки позивач не виявляла своєї волі на укладення таких правочинів. Натомість відповідач має доводити виникнення між сторонами правовідносин із договору оренди землі, виконання такого договору сторонами внаслідок досягнення домовленості з приводу користування земельними ділянками орендодавця».

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про фактичне виконання договору оренди землі від 11 жовтня 2023 року, пославшись на те, що відповідач користувався земельною ділянкою, а позивач отримував орендну плату.

Однак такий висновок судів є помилковим.

Як установлено судами попередніх інстанції та підтверджується матеріалами справи, між сторонами вже існували орендні правовідносини на підставі договору оренди землі від 10 жовтня 2016 року, строк дії якого закінчився 10 жовтня 2023 року. Однак сам по собі факт подальшого користування відповідачем земельною ділянкою після припинення дії цього договору без волі позивача не може підтверджувати виникнення між сторонами нових договірних правовідносин саме на підставі договору від 11 жовтня 2023 року.

Так само не підтверджують виконання спірного договору й подані відповідачем докази отримання позивачем коштів у якості орендної плати.

Наявна в матеріалах справи копія відомості про отримання орендної плати за 2024 рік (а.с. 58) не містить відомостей про дату здійснення виплати, її призначення та період, за який вона проведена, а також про особу платника, що не дає можливості суду достовірно встановити, що відповідні кошти були сплачені саме на виконання договору оренди землі від 11 жовтня 2023 року. 

При цьому позивач у цій справі послідовно стверджував, що отримані ним кошти є компенсацією за фактичне користування відповідачем його земельною ділянкою після припинення попереднього договору оренди, а не як виконання умов нового договору, який він не укладав та не підписував.

За таких обставин висновок судів у цій справі про виконання сторонами спірного договору ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам частини шостої статті 81 ЦПК України. 

У судів попередніх інстанцій не було достатніх правових підстав вважати, що позивач своїми діями підтвердив укладення спірного договору від 11 жовтня 2023 року або схвалив його умови.

З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що відповідач не довів виникнення між сторонами правовідносин за договором оренди землі від 11 жовтня 2023 року, тоді як встановлений висновком судової почеркознавчої експертизи факт непідписання цього договору позивачем свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення такого правочину. Спірний договір не став підставою для виникнення для позивача цивільних прав та обов`язків, а державна реєстрація права оренди, здійснена на його підставі, не відповідає вимогам закону і порушує право власника на вільне володіння, користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою. За таких обставин позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди є обґрунтованими.

Отже, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з ухваленням у цій справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди.

Наведені заявником у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень та відповідні доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 412 ЦК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та не враховано правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскаржувані рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 131 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновки Верховного Суду щодо суті касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій у цій справі з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з СФГ «Надія» на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню фактично сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у загальній сумі 9502,12 грн (2 422,40 грн + 2 906,88 грн + 3 875,84 грн), а також витрати на проведення у цій справі судової почеркознавчої експертизи, висновки якої покладені в основу цього рішення, у розмірі 21 204,00 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 10 вересня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року скасувати,ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати Селянське фермерське господарство «Надія» усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 2,4536 га, кадастровий номер 0722482600:03:000:0643, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Заячицівської сільської ради Володимирського району Волинської області, шляхом її повернення власнику - ОСОБА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 2,4536 га, кадастровий номер 0722482600:03:000:0643, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Заячицівської сільської ради Володимирського району Волинської області, яка була проведена 18 січня 2024 року державним реєстратором Виконавчого комітету Зимнівської сільської ради Волинської області Майфат Юлією Олегівною (номер запису: 53398538), на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 71238674 від 23 січня 2024 року.
Стягнути з Селянського фермерського господарства «Надія» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у загальному розмірі 9 502 (дев`ять тисяч п`ятсот дві) гривні 12 копійок.

Стягнути з Селянського фермерського господарства «Надія» на користь ОСОБА_1 судові витрати на проведення у цій справі судової почеркознавчої експертизи у загальному розмірі 21 204 (двадцять одна тисяча двісті чотири) гривні. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Г. В. Коломієць    	
	Р. А. Лідовець    	
	Ю. В. Черняк