| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/33601/24 Суддя (судді) першої інстанції: Білоноженко М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Вівдиченко Т.Р., Ключковича В.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Зараз-3” на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю “Зараз-3” про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій,-
В С Т А Н О В И Л А:
Київське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАРАЗ-3» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у зв`язку з невиконанням у 2023 році нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ТОВ «ЗАРАЗ-3» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, неповне дослідження доказів та порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апелянт, зокрема, зазначає, що фактична середньооблікова кількість штатних працівників ТОВ «ЗАРАЗ-3» у 2023 році становила 4 особи, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу, кадровими документами та здійсненим відповідно до Інструкції зі статистики кількості працівників розрахунком. Відомості, відображені у податковій звітності та використані позивачем для автоматизованого розрахунку адміністративно-господарських санкцій, на переконання апелянта, не відповідають фактичним показникам чисельності працівників.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення та вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів доходить таких висновків.
Відповідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, сформованого щодо ТОВ «ЗАРАЗ-3», середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за 2023 рік визначена у кількості 8 осіб, середньооблікова чисельність штатних працівників, яким встановлено інвалідність, — 0 осіб, а норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю — 1 робоче місце. 
Сума адміністративно-господарських санкцій була визначена у розмірі 78 136,25 грн. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, серед іншого, виходив із того, що у Додатках 1 до звітних Податкових розрахунків за 2023 рік відповідачем відображено персоніфіковані дані щодо працюючих осіб, кількість яких протягом відповідних місяців становила від 10 до 14 осіб. З огляду на це суд визнав недостатніми надані відповідачем докази на підтвердження середньооблікової чисельності штатних працівників у кількості менше восьми осіб. 
Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» №875-XII у редакції, яка регулювала спірні правовідносини у 2023 році, для підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлювався норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб — у кількості одного робочого місця. 
Частиною другою статті 19 Закону №875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Згідно з частиною шостою статті 19 Закону №875-XII Пенсійний фонд України в установленому ним порядку та за формою надає Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю інформацію, зокрема, про створення підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, а також інформацію, необхідну для обчислення кількості робочих місць відповідно до нормативу.
Відповідно до частини дванадцятої статті 19 Закону №875-XII Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності визначає підприємства, установи, організації та фізичних осіб, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій.
Отже, юридично значущим для вирішення питання про виникнення у відповідача обов`язку щодо виконання нормативу є не загальна кількість фізичних осіб, стосовно яких протягом відповідного звітного періоду подавалися персоніфіковані відомості, а саме середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за рік.
Порядок обчислення такого показника визначений Інструкцією зі статистики кількості працівників, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 28 вересня 2005 року №286.
Відповідно до пункту 3.2 Інструкції №286 середньооблікова кількість штатних працівників розраховується на підставі щоденних даних про облікову кількість штатних працівників, які повинні уточнюватися відповідно до наказів про прийняття, переведення працівника на іншу роботу та припинення трудового договору.
Облікова кількість штатних працівників за кожний день має відповідати даним табельного обліку використання робочого часу працівників, на підставі якого встановлюється кількість працівників, які з`явилися або не з`явилися на роботу.
Згідно з пунктом 3.2.1 Інструкції №286 середньооблікова кількість штатних працівників за місяць обчислюється шляхом підсумовування кількості штатних працівників облікового складу за кожний календарний день звітного місяця, тобто з 1 по 30 або 31 число (для лютого — по 28 або 29), включаючи вихідні, святкові та неробочі дні, і ділення одержаної суми на число календарних днів звітного місяця.
Кількість штатних працівників облікового складу за вихідний, святковий і неробочий день приймається на рівні облікової кількості працівників за попередній робочий день.
Відповідно до пункту 3.2.5 Інструкції №286 середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року, у тому числі за квартал, півріччя, дев`ять місяців, рік, обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді.
За змістом положень цієї Інструкції середньооблікова кількість штатних працівників розраховується на підставі щоденних даних про облікову кількість штатних працівників, які повинні уточнюватися відповідно до наказів про прийняття, переведення працівника на іншу роботу та припинення трудового договору, а облікова кількість штатних працівників за кожний день має відповідати даним табельного обліку використання робочого часу.
Таким чином, визначення середньооблікової чисельності є результатом відповідного статистичного розрахунку, здійснюваного на підставі даних щодо облікової кількості працівників за календарні дні відповідного періоду, а не результатом простого підрахунку кількості фізичних осіб, відомості щодо яких відображалися у персоніфікованій звітності.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Враховуючи, що визначальною обставиною для вирішення цього спору є середньооблікова чисельність штатних працівників відповідача у 2023 році, табелі обліку використання робочого часу, кадрові документи та здійснений на їх підставі розрахунок безпосередньо стосуються предмета доказування у цій справі.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач надав табелі обліку використання робочого часу за місяці 2023 року, накази щодо працівників та розрахунок середньооблікової кількості штатних працівників.
Із зазначених документів убачається, що середньооблікова кількість штатних працівників ТОВ «ЗАРАЗ-3» становила:
січень — 3 особи; лютий — 3 особи; березень — 3 особи; квітень — 3 особи; травень — 4 особи; червень — 4 особи; липень — 4 особи; серпень — 4 особи; вересень — 4 особи; жовтень — 4 особи; листопад — 4 особи; грудень — 4 особи.
Сума відповідних місячних показників становить 44, а їх середнє значення за дванадцять місяців:
44 : 12 = 3,67 особи, що після округлення становить 4 особи.
При цьому наведені у розрахунку показники не є самостійно сформованими відповідачем числовими даними, не підтвердженими первинною документацією. Вони кореспондують із табелями обліку використання робочого часу за відповідні місяці 2023 року, в яких зафіксовані відомості щодо працівників та використання ними робочого часу.
Отже, наданий відповідачем розрахунок має відповідну первинну документальну основу та дозволяє перевірити механізм визначення середньооблікової кількості штатних працівників.
Натомість висновок суду першої інстанції про недостатність таких доказів ґрунтується переважно на співставленні зазначеного показника з кількістю осіб, персоніфіковані відомості щодо яких містяться у Додатках 1 до Податкових розрахунків.
Колегія суддів вважає такий підхід помилковим.
Кількість фізичних осіб, щодо яких роботодавцем протягом звітного періоду подано персоніфіковані відомості, сама по собі не визначає середньооблікову кількість штатних працівників облікового складу.
Зокрема, персоніфікована звітність може містити відомості щодо осіб, які працювали лише частину відповідного звітного періоду, були прийняті на роботу або звільнені протягом нього, а також інші відомості, подання яких передбачене правилами відповідної звітності.
Тому сама наявність у Додатку 1 відомостей щодо певної кількості фізичних осіб не спростовує результату розрахунку середньооблікової кількості штатних працівників, здійсненого за правилами Інструкції №286 на підставі первинних кадрових документів і табельного обліку.
Як убачається з матеріалів справи, позивач посилається на інформацію, отриману з Централізованого банку даних з проблем інвалідності, відповідно до якої середньооблікова чисельність штатних працівників відповідача становила: січень — 9, лютий — 9, березень — 9, квітень — 7, травень — 7, червень — 7, липень — 6, серпень — 6, вересень — 7, жовтень — 8, листопад — 8, грудень — 8 осіб. 
Саме на підставі цих даних було сформовано річний показник у кількості восьми осіб та, відповідно, визначено норматив одного робочого місця. 
Водночас автоматизований характер формування розрахунку адміністративно-господарських санкцій та отримання відповідних показників з інформаційних систем не надає таким відомостям наперед встановленої доказової сили та не позбавляє суд обов`язку перевірити їх правильність у разі виникнення спору щодо вихідних даних, на підставі яких сформовано відповідний розрахунок.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.
Оскільки саме позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені, на нього покладається обов`язок доведення наявності передбачених законом фактичних і правових підстав для застосування відповідної міри відповідальності, у тому числі обставини невиконання відповідачем установленого законом нормативу робочих місць.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За правилами статті 90 КАС України жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили, а їх належність, допустимість, достовірність та достатність підлягають оцінці судом у сукупності.
Відтак відомості інформаційної системи про показник « 8 осіб» є підставою для формування відповідного розрахунку Фондом, однак у судовому спорі вони не виключають можливості встановлення невідповідності такого показника фактичним обставинам на підставі належних первинних доказів.
Колегія суддів також критично оцінює посилання апелянта на технічний збій програмного забезпечення, відключення електроенергії чи інші технічні причини як на обставини, що спричинили відображення неправильних відомостей у звітності, оскільки належних доказів конкретної причини виникнення відповідної розбіжності матеріали справи не містять.
Водночас недоведеність причин виникнення помилки у звітності сама по собі не є достатньою підставою для висновку про достовірність спірного показника, якщо наявні у справі первинні документи дозволяють встановити фактичну середньооблікову чисельність штатних працівників.
Предметом доказування у цій справі є насамперед фактична наявність передбачених Законом №875-XII умов для виникнення обов`язку щодо виконання нормативу та застосування адміністративно-господарських санкцій, а не встановлення технічної причини неправильного відображення окремого показника у звітності.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши наявність у персоніфікованій звітності відомостей щодо 10–14 фізичних осіб, фактично ототожнив цей показник із середньообліковою чисельністю штатних працівників, хоча зазначені показники мають різний зміст та порядок визначення.
Водночас суд не надав належної оцінки табелям обліку використання робочого часу, кадровим документам та здійсненому на їх підставі розрахунку середньооблікової чисельності штатних працівників за правилами Інструкції №286.
Досліджені колегією суддів докази у своїй сукупності свідчать, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ТОВ «ЗАРАЗ-3» за 2023 рік становила 4 особи, тобто була меншою восьми.
За змістом частини першої статті 20 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції.
Отже, передумовою застосування передбаченої статтею 20 Закону №875-XII відповідальності є насамперед існування у конкретного роботодавця нормативу, визначеного відповідно до статті 19 цього Закону, та його невиконання.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 червня 2018 року у справі №806/1368/17, відповідно до якої передбачені статтею 20 Закону №875-XII санкції застосовуються до суб`єктів господарювання за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності та за своєю правовою природою є адміністративно-господарськими санкціями.
Отже, застосування такої міри відповідальності передбачає встановлення самого факту порушення суб`єктом господарювання покладеного на нього законом обов`язку, а не лише наявність сформованого в автоматизованому порядку розрахунку.
Аналогічний підхід щодо необхідності встановлення фактичних передумов для застосування адміністративно-господарської відповідальності відображений у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі №824/643/18-а, у якій Суд виходив із того, що питання про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць підлягає вирішенню з урахуванням фактичного виконання роботодавцем передбачених Законом №875-XII обов`язків.
Наведене підтверджує, що сама по собі наявність розрахованої Фондом суми адміністративно-господарських санкцій не замінює встановлення судом обставин, які відповідно до статей 19, 20 Закону №875-XII утворюють правову підставу для їх стягнення.

Таким чином, обов`язок зі сплати адміністративно-господарських санкцій є похідним від установленого законом обов`язку щодо виконання нормативу робочих місць і не може виникати за відсутності самого нормативу.
За таких обставин передбачений частиною першою статті 19 Закону №875-XII норматив одного робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю на ТОВ «ЗАРАЗ-3» у 2023 році не поширювався. У редакції Закону, застосовній до спірного 2023 року, норматив одного робочого місця виникав за умови середньооблікової чисельності від 8 до 25 осіб. 
Отже, відсутня первинна правова передумова для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за невиконання такого нормативу.
Частиною другою статті 20 Закону №875-XII передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.
Оскільки нарахування пені має похідний характер від обов`язку зі сплати адміністративно-господарських санкцій, за відсутності підстав для стягнення останніх відсутні й правові підстави для стягнення нарахованої позивачем пені.
Відтак висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Київського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю не відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на неправильній оцінці наявних у матеріалах справи доказів.
При цьому колегія суддів враховує, що запроваджений Законом №2682-IX механізм автоматизованого визначення роботодавців, які не забезпечили виконання нормативу, змінив порядок отримання Фондом відповідної інформації та формування розрахунку, однак не змінив правової природи передбачених статтею 20 Закону №875-XII адміністративно-господарських санкцій як міри відповідальності.
Отже, автоматизація процедури формування розрахунку не перетворює відомості, використані інформаційною системою, на неспростовну юридичну презумпцію та не усуває необхідності встановлення судом фактичної наявності передбаченого статтею 19 Закону №875-XII нормативу у випадку, коли правильність вихідних показників є предметом спору.
Колегія суддів також ураховує доводи апелянта щодо подання ним до суду першої інстанції клопотання про розгляд справи з викликом сторін.
Водночас саме по собі неврахування такого клопотання не є визначальною підставою для скасування судового рішення у цій справі, оскільки неправильність висновків суду першої інстанції зумовлена насамперед неналежною оцінкою письмових доказів, які мають значення для правильного визначення середньооблікової чисельності працівників.
При цьому суд апеляційної інстанції має передбачені процесуальним законом повноваження перевірити відповідні докази та усунути допущені судом першої інстанції порушення без направлення справи на новий розгляд.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАРАЗ-3» підлягає задоволенню, рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року — скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАРАЗ-3» — задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року — скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Київського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАРАЗ-3» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені — відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Т.Р. Вівдиченко

В.Ю. Ключкович