ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" липня 2026 р. Справа№ 910/606/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Барсук М.А.
суддів: Руденко М.А. 
Пономаренка Є.Ю. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Про. Буд. Юа» (яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Люміва»)
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 
у справі №910/606/26 (суддя Плотницька Н.Б.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Електріс Плюс»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Про. Буд. Юа» (яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Люміва»)
про стягнення 300 000 грн 00 коп., -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Електріс Плюс» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Про. Буд. Юа»(яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Люміва») про стягнення 300 000 грн 00 коп.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору підряду від 27.10.2025 № 2710/2025 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо виконання робіт у строк, у зв`язку з чим позивачем понесені збитки в розмірі сплаченого авансу на суму 300 000 грн 00 коп.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі №910/606/26 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Про. Буд. Юа» (яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Люміва») на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Електріс Плюс" кошти в розмірі 300 000 грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 500 грн 85 коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що обов`язок щодо виконання робіт за договором підряду 27.10.2025 № 2710/2025 загальною вартістю 300 000 грн 00 коп. на суму здійсненої відповідної передплати, всупереч домовленостям між сторонами, вимогам цивільного та господарського законодавства відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 300 000 грн 00 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Про. Буд. Юа" (яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Люміва») звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі №910/606/26 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що 11 листопада 2025 року між позивачем та відповідачем було укладено Акт надання послуг № 76 за договором підряду № 2710/2025 від 27 жовтня 2025 року, згідно якого Виконавцем були виконані наступні роботи (надані такі послуги): «Бетонування приямків в трансформаторній підстанції на об`єкти Замовника за адресою: м. Львів, вул. Любінська, 93», загальна вартість робіт 300 000 грн. 00 коп., що свідчить про виконання обумовлених та передбачених предметом договору робіт Виконавцем.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/606/26 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В.
Ухвалою суду від 20.04.2026 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Про. Буд. Юа" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі №910/606/26 та надано строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків шляхом подання доказів сплати судового збору в сумі 5400, 00 грн.
Апелянтом протягом встановленого строку з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху були усунені недоліки.
У зв`язку із рішенням Вищої ради правосуддя від 07.05.2026 про відсторонення судді Кропивної Л.В. від здійснення правосуддя, та, відповідно, неможливості вчинити процесуальні дії щодо розгляду даного відводу у встановлені законодавством строки, розпорядженням Північного апеляційного господарського суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/606/26.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/606/26 сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя - Барсук М.А., судді Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.
Ухвалою суду від 11.05.2026 відкрито апеляційне провадження без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частина 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлено.
При цьому, суд апеляційної інстанції, що як вбачається із відомостей з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення Товариство з обмеженою відповідальністю «Про. Буд. Юа» змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Люміва».
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.
В Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження та найменування юридичної особи (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").
Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 90 Цивільного кодексу України, юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно - правову форму та назву. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування. Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до єдиного державного реєстру.
Назва юридичної особи є її необхідною ознакою, яка забезпечує участь у цивільному обороті від свого імені та слугує засобом її індивідуалізації, що дозволяє відокремити її від інших юридичних осіб. Назва юридичної особи може зазнавати змін. Зміна назви юридичної особи проявляється в її зовнішній літеральній корекції.
Зміна назви юридичної особи тягне лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 24.04.2019 у справі № 914/3587/14, зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, оскільки не має наслідком появу нового учасника цивільних відносин.
З цих підстав суд апеляційної інстанції при апеляційному розгляді справи враховує нове найменування відповідача.

Позиції учасників справи

22.05.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Заявлені клопотання та результати їх розгляду

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить постановити окрему ухвалу відповідно до ч. 11 ст. 246 ГПК України у зв`язку з виявленням під час розгляду апеляційної скарги ознак підроблення доказу, поданого ТОВ «ПРО.БУД.ЮА».
Відповідно до положень частин першої, одинадцятої статті 246 Господарського процесуального кодексу України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, який повинен надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
Колегія суддів, розглянувши подане клопотання позивача, не знайшла підстав для його задоволення з мотивів, наведених у мотивувальній частині постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

27.10.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Електріс Плюс» (замовник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Про. Буд. Юа», яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Люміва», (підрядник за договором, відповідач у справі) укладено договір підряду № 2710/2025 (далі - договір) відповідно до умов якого підрядник зобов`язується виконати за завданням замовника роботи з бетонування приямків і трансформаторній підстанції на об`єкті замовника за адресою: місто Львів, вулиця Любінська, 93 (далі - роботи), а замовник зобов`язується прийняти роботи і оплатити їх вартість.
Згідно з пунктом 2.1 договору загальна договірна ціна робіт за цим договором становить 643 503 грн 46 коп. в тому числі ПДВ - 107 250 грн 58 коп.
У відповідності до пунктів 3.1, 3.2 договору після підписання договору протягом 5 (п`яти) робочих днів замовник сплачує підряднику аванс в розмірі 50 % від загальної вартості робіт, а саме - 321 751 грн 73 коп., в тому числі ПДВ - 53 625 грн 29 коп. Остаточний розрахунок за проведені роботи замовник оплачує підряднику не пізніше 5 (п`яти) робочих днів, з моменту виконання робіт.
Пунктом 4.1 договору встановлений обов`язок підрядника виконати підрядні роботи за завданням замовника після підписання договору.
Відповідно до пункту 6.1 договору термін виконання робіт - 60 календарних днів.
Згідно з пунктом 6.2 договору термін початку робіт починається протягом 3 (трьох) діб, з моменту підписання договору та оплати авансу, згідно пункту 3.1 договору.
Термін закінчення робіт дійсний при належних погодних умовах для виконання робіт підрядником та своєчасному забезпеченню замовником доступу до місця виконання робіт і фронту виконання робіт (пункту 6.3 договору).
У відповідності до умов пунктів 10.2-10.3 договору даний договір вступає в дію з дати підписання договору. Строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 10.2 цього договору та закінчується в момент виконання всіх зобов`язань сторонами. Закінчення строку дії цього договору не звільняє будь-яку із сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.
На виконання умов договору підряду від 27.10.2025 № 2710/2025 позивачем платіжною інструкцією від 12.11.2025 № 1475 на суму було перераховано на розрахунковий рахунок підрядника кошти у сумі 300 000 грн 00 коп. 
Як вказує позивач, відповідачем роботи, визначені умовами договору, не виконано.
Позивач 12.12.2025 на адресу відповідача направив претензію від 11.12.2025 № 1112-01 про негайне повернення коштів через невиконання умов договору 27.10.2025 № 2710/2025.
Також, 12.01.2026 позивач направив на адресу відповідача заяву про відмову від договору підряду 27.10.2025 № 2710/2025.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору підряду від 27.10.2025 № 2710/2025 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо виконання робіт у строк, у зв`язку з чим позивачем понесені збитки в розмірі сплаченого авансу на суму 300 000 грн 00 коп.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно частини першої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Згідно приписів статті 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 вказано, що попередня оплата - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі п. 3.1., 3.2. договору перерахував на користь відповідача у сумі 300 000,00 грн. 
А тому, згідно п. 6.2. договору відповідач мав приступити до виконання робіт з 15.11.2025, а роботи мали бути виконані протягом 60 робочих днів, а саме по 13.01.2026.
Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Водночас матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували як факт початку виконання відповідачем робіт, так і їх належне, повне та своєчасне виконання відповідно до умов договору.
Так, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що ним були виконані роботи на суму 300 000,00 грн, на підтвердження чого до апеляційної скарги було долучено Акт надання послуг № 76 від 11.11.2025 за договором підряду № 2710/2025.
Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
За змістом ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Системний аналіз статей 80, 269 ГПК свідчить про те, що докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на сторін покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою та відзивом на позовну заяву. Прийняття судом (у т.ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку є можливим лише у разі наявності об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи.
При цьому приписи ч. 3 ст. 269 ГПК передбачають наявність критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи».
При поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Вказаний висновок щодо застосування норми ст.269 ГПК викладений у постановах Верховного Суду від 07.09.2021 у справі 912/2294/20, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17.
Відповідачем взагалі не наведено обґрунтованих причин, що об`єктивно не залежали від нього, та з яких він не міг подати відповідні докази до суду першої інстанції до ухвалення оскаржуваного рішення.
Дійсно, не звернення відповідача із відзивом, про що зазначає апелянт, не позбавляє права на перегляд ухваленого відносно нього рішення в апеляційному порядку.
Водночас, відповідні доводи, з огляду на приписи ст. 269 ГПК України, не можуть бути належним обґрунтуванням обставин неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача, оскільки стаття 2 ГПК України встановлює основні засади (принципи) господарського судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність.
Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції належним чином, зокрема шляхом направлення кореспонденції на юридичну адресу відповідача, повідомляв останнього про місце та порядок розгляду справи.
Проте, відповідач ні відзиву, ні підтверджуючих документів на спростування доводів позивача до суду першої інстанції не надав.
Згідно зі статтею 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Тобто, з огляду на основні засади господарського судочинства, саме на відповідача покладався обов`язок доводити обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.
Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип «рівної зброї» («equality of arms»), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.
Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27.10.1993 та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996).
У зв`язку з чим колегія суддів дійшла до висновку, що долучені відповідачем до апеляційної скарги нові докази (які були відсутні у суду першої інстанції на час винесення оскаржуваного рішення) до розгляду колегією суддів не приймаються.
При цьому, в контексті доводів відповідача про те, що ним були виконані роботи на спірну суму передоплати колегія суддів також враховує пояснення позивача, який заперечує проти факту виконання таких робіт.
У цьому контексті колегія суддів враховує, що згідно умов договору відповідач мав виконати роботи саме на суму 643 503,46 грн, а не на суму 300 000,00 грн, тоді як його умовами не передбачено поетапного виконання робіт.
Колегія суддів враховує правовий висновок, викладений в постанові Верховного суду від 16.03.2021 у справі № 580/2490/19 про те, що однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції.
Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України. 
При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.
Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
В той же час, в матеріалах справи відсутні докази, які б переконливо підтверджували факт виконання відповідачем зобов`язань, що є предметом укладеного між сторонами договору в цій частині.
При цьому, колегія суддів враховує надіслану на адресу відповідача претензію № 1112-01 від 11.12.2025, в якій позивач повідомив відповідача про те, що той не приступив до виконання робіт згідно приписів п.п. 4.1., 6.2. договору та вимагав у останнього повернути сплачені кошти у розмірі 300 000,00 грн.
Доказів реагування на вказану претензію, зокрема із доказами початку виконання робіт, як це передбачено п. 4.1., 6.2. договору, відповідачем надано не було.
А тому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту як початку виконання робіт за договором, так і фактичного його виконання у строки та порядку, передбаченого умовами договору.
При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про постановлення окремої ухвали відповідно до ч. 11 ст. 246 ГПК України у зв`язку з виявленням під час розгляду апеляційної скарги ознак підроблення доказу, поданого ТОВ «ПРО.БУД.ЮА», так як у даному випадку відповідний доказ не був прийнятий апеляційним господарським судом до розгляду, та, відповідно, не досліджувався.
Так, окрема ухвала суду у розумінні положень статті 246 ГПК України є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Тобто за своєю суттю окрема ухвала є формою реагування суду на виявлені порушення вимог законодавства та інструментом для їх усунення шляхом надання відповідних звернень особі/особам, до компетенції та/або обов`язку яких відноситься усунення виявлених порушень.
Разом з тим апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що суд не постановляє окремих ухвал за клопотаннями сторін (аналогічний висновок міститься у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14), а тому колегія суддів не має підстав для задоволення такого клопотання.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Підстави для реалізації замовником права на односторонню відмову від договору підряду визначено положеннями частин 2 - 4 статті 849, частини 2 статті 852, частиною 3 статті 858 ЦК України.
Права замовника під час виконання роботи підрядником передбачені статтею 849 ЦК України, відповідно до якої:
- замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника (частина перша статті);
- якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків (частина друга статті);
- якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника (частина третя статті);
- замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору (частина четверта статті).
Правовий аналіз частин 2-4 статті 849 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що вони встановлюють три окремі (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду та, відповідно, різні правові наслідки такої відмови.
Так, частинами 2, 3 вказаної статті передбачено право замовника на відмову від договору підряду лише за наявності конкретно визначених законодавством умов, які напряму залежать від наявності порушень умов договору в діях підрядника, при цьому наслідком такої відмови є виникнення саме у замовника права вимагати відшкодування збитків з підрядника.
Натомість частина 4 зазначеної статті встановлює безумовне право замовника відмовитися від договору (без будь-яких причин та умов), але з обов`язком саме замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати підряднику збитки, завдані розірванням договору. Тобто, вказана правова норма презюмує правомірність дій підрядника при виконанні договору і саме тому в разі відмови від договору виникає обов`язок замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати його збитки, на відміну від пункту 2 цієї норми, яка врегульовує право замовника на відмову якраз у випадку невиконання зобов`язань підрядником.
Отже, в залежності від підстави розірвання договору підряду настають різні правові наслідки захисту сторонами такого договору своїх прав та інтересів у процесі його виконання.
Подібні за замістом висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16.03.2020 у справі №910/2051/19.
У зв`язку із невиконанням відповідачем робіт за договором, у позивача виникло право на односторонню відмову від договору на підставі частини 2 статті 849 ЦК України.
При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення вимоги від договору, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою № 1201-01 від 12.01.2026 про відмову від договору, в якій зазначив, що підрядник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, оскільки, всупереч вимогам пунктів 4.1 та 6.2 договору, не приступив до виконання передбачених договором робіт. Посилаючись на частину другу статті 849 Цивільного кодексу України, позивач повідомив відповідача про відмову від договору.
Таким чином замовник використав своє право на відмову від договору, передбачене частиною 2 статті 849 Цивільного кодексу України.
Згідно з ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).
Згідно із частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, що в цьому спорі і відбулося.
Відмова замовника від договору є підставою для задоволення вимоги про повернення невикористаної частини авансу (виконаного однією стороною у припиненому зобов`язанні) відповідно до вимог ст.1212 ЦК України (постанови Верховного Суду від 11.11.2018 у справі №910/13332/17, від 25.02.2021 у справі №904/7804/16, від 16.03.2021 у справі №910/10233/20, від 01.06.2021 у справі №916/2368/18, від 24.11.2021 у справі №910/17235/20, від 19.03.2025 у справі № 910/2026/25.
А тому, оскільки позивач на підставі ч. 2 ст. 849 ЦК України в односторонньому порядку відмовився від договору підряду, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що сплачені кошти у розмірі 300 000,00 грн підлягають поверненню позивачу, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі № 910/606/26 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ :
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Про.Буд.Юа» (яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Люміва») на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі № 910/606/26 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2026 у справі № 910/606/26 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи №910/606/26 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.А. Барсук 

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко