ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2026 року 
м. Харків
справа № 635/3465/25
провадження № 22-ц/818/4125/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу Матвєєва Станіслава Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 квітня 2026 року в складі судді Пілюгіної О.М.,-
ВСТАНОВИВ:
У травні 2025 ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що зареєстрований у виконавчому комітеті Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 50. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано; також вказаним судовим рішенням визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 . Таким чином з червня 2024 року шлюбні стосунки між позивачем та відповідачкою були остаточно припинені, шлюб розірвано, хоча фактичні шлюбні відносини були припинені ще з вересня 2023 року; малолітня донька залишилась проживати разом із батьком, під його повною самостійною опікою. Відповідно до листа ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області від 05.08.2024 №10187/119-90/01/20-2024, ОСОБА_2 перетнула державний кордон 09 вересня 2023 року та по теперішній час знаходиться на території російської федерації. Після того, як ОСОБА_2 перетнула кордон, остання повністю перестала цікавитись здоров`ям та розвитком дитини, не телефонує та жодним чином не бере участь у матеріальному забезпечені та вихованні доньки, своїх обов`язків по утриманню та вихованню дитини не виконує, що підтверджується поясненнями свідків, зокрема дідуся дитини ОСОБА_5 та її хрещеного батька ОСОБА_6 . З моменту коли відповідачка залишила сім`ю, позивач самостійно займається вихованням малолітньої доньки, як батько завжди намагається надати своїй дитині все найкраще, забезпечити гідні, а особливо безпечні умови проживання, забезпечити доньку відпочинком та оздоровленням, водить її у дитячий садок та забирає її звідти, також водить доньку на додаткові заняття, повністю забезпечує її усім необхідним, купує одяг, іграшки, їжу та ліки, дитина знаходиться тільки на утриманні позивача, вихованні та під його опікою. Позивач разом зі своєю донькою проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Вони мешкають в двокімнатній квартирі, квартира електрифікована, наявне індивідуальне газове опалення, централізоване водопостачання і водовідведення. У дитини в наявності спальне місце, місце для ігор, дівчинка забезпечена усім необхідним для повноцінного розвитку та життя. ОСОБА_1 має стабільний дохід, оскільки веде власну підприємницьку діяльність, може самостійно забезпечувати дитину усім необхідним. Оскільки підприємницька діяльність ведеться з дому, позивач вдало поєднує самостійне виховання дитини з роботою, а періодичні виїзди на відділення поштового зв`язку для відправлення посилок, здійснює виключно коли дитина перебуває у дитячому садку. Крім того позивач є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку, і у разі призову позивача на військову службу, малолітня ОСОБА_4 залишиться без належного виховання та матеріального утримання, що у свою чергу поставить під загрозу її життя та здоров`я, створить негативний вплив на фізичний, духовний і моральний стан дитини та може призвести до вкрай негативних наслідків. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом. 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 квітня 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні соціальних пільг та гарантій позивачем, суду не надано. При цьому факт самостійного виховання позивачем дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом.
Окреме проживання батьків, на переконання суду першої інстанції, та проживання дитини із позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, а саме по собі перебування матері за кордоном та проживання дитини з батьком в Україні не свідчить про самостійне виховання та утримання ним дочки. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, у тому числі, бажанням отримати відстрочку від призову на військову службу, позивач не надав доказів перебування на військовому обліку, а також доказів того, що він підлягає мобілізації.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповноту дослідження доказів, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким встановити факт, що громадянин України ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує свою малолітню дитину – ОСОБА_4 без участі матері – ОСОБА_2 .
В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказує, що суду були надані належні та допустимі докази на підтвердження відсутності участі одного з батьків у вихованні та утриманні дитини. Пред`явлений ним позов спрямований на реалізацію ним батьківських прав без згоди матері та отримання відстрочки від призову на військову службу. Для досягнення вказаної мети, батько ОСОБА_1 повинен довести факт самостійного утримання та виховання дитини віком до 18 років. Лише у разі одержання позитивного судового рішення, ОСОБА_1 набуває законного права на відстрочку від мобілізації та має можливість реалізувати одноособово інші батьківські права, як-то перетин кордону з дитиною без згоди матері. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.11.2021 року виданого Харківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.16).
Шлюб між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2024 року. (а.с.17-19).
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено: визначено місце проживання дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішення набрало законної сили 19.07.2024.(а.с.17-19)
За даними листа № 10187/119-90/01/20-2024 ВП №3 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області від 05 серпня 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перетнула державний кордон 09 вересня 2023 року, через пункту перетину Маяки-Удобне, знаходиться на території російської федерації, по теперішній час кордон в бік напрямку в`їзду не перетинала, що свідчить про те, що на території України, ОСОБА_2 не перебуває. 
Згідно акту обстеження умов проживання, складеного 07 квітня 2025 року завідувачем сектору з профілактично-виховної роботи ССДС ММР Зінченко К. та головним спеціалістом сектору з усиновлення, опіки, піклування та розвитку сімейних норм виховання ССДС ММР Онацькою Д., за результатами обстеження умов проживання квартири АДРЕСА_2 , в якій проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що дитина забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку та життя, в наявності окреме спальне місце, місце для ігор, в наявності іграшки за віком, забезпечена сезонним одягом та взуттям; батько самостійно виховує доньку, повноцінно займається її розвитком. (а.с.21)
Відповідно до повідомлення від 08 квітня 2025 року, наданого керівником дитячого клубу «Семінолік» ОСОБА_7 , ОСОБА_4 відвідує групу денного перебування (садочок) 5 разів на тиждень з понеділка по п`ятницю. Також Віолетта ходить на розвиваючі заняття два рази на тиждень. Займається з логопедом і нейропсихологом. Всі вказані заняття проходять в дитячому центрі «Семінолік». Зранку її приводить батько ОСОБА_1 , забирає також він. Дитина охайна, усміхнена, активна, має розвиток згідно з віком.(а.с.22)
За даними Виписки форми № 027/о із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, наданої ТОВ «Медичний центр «Ейрвіта» 09 квітня 2025 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на обліку у ТОВ «Медичний центр «Ейрвіта» у педіатра ОСОБА_8 з 01 травня 2023 року. На прийом до лікаря дитина приходить виключно з батьком, який доброякісно виконує всі призначення та рекомендації.(а.с. 26)
Відповідно до інформації від 15 квітня 2025 року, наданої ПОГ СВГ ВП Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області Журавель С., за час проживання на території м. Мерефа, ОСОБА_1 зарекомендував себе з позитивної сторони, спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує, в сім`ї та з оточуючими сусідами підтримує добрі стосунки. До Мереф?янської міської ради та відділу поліції № 3 Харківського РУП № 1 ГУ НП в Харківській області, скарг та заяв відносно ОСОБА_1 не надходило. ОСОБА_1 має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає разом за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.35)
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Звертаючись до суду з із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини, ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні їхньої спільної дочки, що дитиною займається виключно він, а тому має намір встановити цей факт в судовому порядку. Метою встановлення такого факту є отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також на захист прав та інтересів дитини.
Так, Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною ж першою статті 152 СК України регламентовано, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_1 не ставить питання про позбавлення батьківських прав матері цієї дитини або визнання її недієздатною, зазначаючи лише про самоусунення матері дитини від виховання та утримання їх спільної дитини, хоча вимога про встановлення факту одноосібного виховання дитини батьком автоматично створює негативні наслідки для матері дитини.
Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган Опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тобто є предметом доказування у спорі про позбавлення матері батьківських прав.
Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі за № 201/5972/22 від 11.09.2024 зробила висновок про те, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання/утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання/утримання дитини.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення ж від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Таким чином, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 наголосив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
В своїй постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 Верховний Суд зазначив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
У постанові ж від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 Верховний Суд виснував, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.
Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland)).
Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).
Рішенням Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" констатовано, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
З огляду на викладене та виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність); відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Ефективність юридичного засобу захисту права людини це така його властивість, яка полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності цього засобу забезпечити досягнення його соціальної мети захистити право людини.
Відповідно до висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.22 (справа №908/976/19) застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (пункт 5.6).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (пункти 5.6, 5.9).
Таким чином, критеріями ефективності судового рішення є: судове рішення забезпечить захист/відновлення порушеного/оспорюваного права/інтересу; у позивача не буде потреби ще раз звертатися до суду з іншими вимогами (виконання завдання судочинства); судове рішення можливо виконати.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
В матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався до уповноважених органів самостійно, як батько дітей з відповідними заявами та отримував відмови у вирішенні питань, щодо реалізації прав дітей без згоди на це матері, що може свідчити про наявність спору між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Даних про існування між батьками відповідного спору позовна заява та матеріали справи не містять.
З огляду на зазначене судова колегія погоджується з висновком суду про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо захисту права власності дитини, матеріального забезпечення дитини, отримання дитиною медичних або освітніх послуг, тощо.
Крім того, як вбачається з позовної заяви та, в подальшому з апеляційної скарги, звертаючись до суду, позивач як на підставу її подання послався на необхідність отримання відстрочки від призову на військову службу.
В той же час, колегія суддів констатує, що правовий статус особи, як такої, що має право на відстрочку від призову на військову службу є похідним від її первинного статусу – військовозобов`язаного.
Обов`язок же перебувати на військовому обліку є конституційним обов`язком громадянина (ст. 65 Конституції України).
У даному ж випадку, колегія суддів вважає обґрунтованим та логічним висновок суду першої інстанції про те, що за відсутності доказів перебування позивача на військовому обліку у відповідному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (ТЦК та СП) його твердження про виникнення права на відстрочку є передчасним та взагалі суто гіпотетичним. 
На переконання колегії суддів судове рішення не може слугувати інструментом для формування абстрактних прав на майбутнє для особи, яка на момент розгляду справи не підтвердила належними та допустимими доказами виконання свого первинного обов`язку – перебування на військовому обліку.
Колегія суддів констатує, що факт звернення позивача з таким позовом за відсутності реального призову на військову службу під час мобілізації, свідчить про відсутність у останнього нагальної потреби у захисті прав на відстрочку.
В умовах же чинних обмежень на виїзд за межі України громадян під час воєнного стану, обставини справи дають підстави вважати, що заявлені вимоги спрямовані не на захист сімейних прав чи визнання правового статусу дитини, а на створення штучних підстав для отримання права на перетин державного кордону, що, на думку колегії суддів є неприпустимим використанням інституту судового захисту всупереч його справжньому призначенню.
Тому колегія суддів погоджується з висновками суду, вважаючи їх законними, обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 квітня 2026 року, - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий О.Ю. Тичкова
Судді   О.В. Маміна
Н.П. Пилипчук