ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року  Справа № 906/141/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. ,  суддя Миханюк М.В. 

секретар судового засідання Політуча В.В. 
за участю представників сторін:
органу прокуратури - не з`явився;
позивачів - не з`явилися;
відповідача - не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Керівника Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 18 березня 2026 року у справі №906/141/26 (суддя Тимошенко О.М.)
за позовом Першого заступника керівника Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерс Еліт Солюшнс Груп"
про стягнення 1 222 368 грн

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 18 березня 2026 року у справі №906/141/26 залишено позов без розгляду в частині вимог прокурора в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 .
Вирішено продовжувати розгляд справи в частині позову прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.
Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, Виконувач обов`язків керівника Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу місцевого господарського суду.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Житомирської області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 травня 2026 року апеляційну скаргу Виконувача обов`язків керівника Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 18 березня 2026 року та на рішення Господарського суду Житомирської області від 07 квітня 2026 року у справі № 906/141/26 залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки шляхом подання окремих апеляційних скарг на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 18 березня 2026 року та на рішення Господарського суду Житомирської області від 07 квітня 2026 року у справі №906/141/26.
15 травня 2026 року на адресу апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18 травня 2026 року поновлено Виконувачу обов`язків керівника Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону строк на подання апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконувача обов`язків керівника Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 18 березня 2026 року у справі №906/141/26. Призначено справу №906/141/26 до розгляду на 13 липня 2026 року об 11:00 год. 
В судове засідання представники органу прокуратури, позивачів та відповідача не з`явилися; про причини неявки суд не повідомили.
Частинами 11, 12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Оскільки всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників органу прокуратури, позивачів та відповідача.
Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, Перший заступник керівника Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерс Еліт Солюшнс Груп" про стягнення 1 222 368 грн.
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 05 лютого 2026 року суд відкрив провадження у справі № 906/141/26 за вказаною позовною заявою та вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Місцевий господарський суд, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються дані вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про залишення позову без розгляду в частині вимог прокурора в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України визначено, що на прокуратуру України покладено функцію представництва інтересів держави в суді, однак реалізація такої конституційної функції допускається виключно у випадках та в порядку, встановлених законом, що свідчить про її винятковий характер та обумовлює необхідність суворого дотримання визначених законодавцем підстав здійснення прокурором представницьких повноважень.
Наведене конституційне положення знайшло своє процесуальне відображення у статті 53 ГПК України, відповідно до якої прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави, зобов`язаний не лише визначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а й належним чином обґрунтувати, у чому саме полягає порушення інтересів держави, необхідність їх судового захисту та наявність передбачених законом підстав для здійснення такого представництва.
Водночас, з огляду на конституційно-правову природу участі держави у цивільних та господарських правовідносинах, держава набуває та здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах визначеної законом компетенції, у зв`язку з чим саме держава є носієм матеріальних прав та обов`язків, тоді як відповідний орган лише реалізує надані йому законом повноваження щодо їх здійснення.
Отже, вирішуючи питання щодо наявності у прокурора повноважень на звернення до суду в інтересах держави, суд повинен встановити не лише формальний статус суб`єкта, в особі якого пред`явлено позов, а й характер функцій, які він здійснює у спірних правовідносинах, а також з`ясувати, чи наділений такий суб`єкт владними управлінськими повноваженнями, реалізація яких обумовлює можливість здійснення прокурором представництва інтересів держави.
Питання здійснення прокурором представництва інтересів держави у суді врегульовано статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", положення якої визначають виключні підстави реалізації прокурором представницької функції та встановлюють умови, за наявності яких прокурор набуває право на звернення до суду в інтересах держави.
За змістом абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави лише у разі порушення або загрози порушення таких інтересів, якщо їх захист не здійснює або здійснює неналежним чином орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого законом віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу, що свідчить про виключний характер представницької функції прокуратури та обумовлює її здійснення лише за наявності визначених законом підстав.
З огляду на наведене, прокурор не може розглядатися як альтернативний суб`єкт звернення до суду та підміняти собою компетентний орган, який наділений необхідними повноваженнями і здатний самостійно здійснювати захист інтересів держави, оскільки його участь у судовому процесі має субсидіарний характер і спрямована виключно на недопущення залишення таких інтересів без належного судового захисту у випадку, коли відповідний орган всупереч вимогам закону не здійснює такого захисту або здійснює його неналежним чином, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 та від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Таким чином, системний аналіз положень частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор вправі здійснювати представництво інтересів держави у суді лише у двох виключних випадках, а саме, якщо компетентний орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист таких інтересів чи якщо такий орган взагалі відсутній, при цьому під компетентним органом у розумінні наведеної норми слід розуміти орган державної влади, орган місцевого самоврядування або іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого законом віднесено здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 дійшла висновку, що передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній підлягає застосуванню у системному взаємозв`язку з положеннями абзацу першого цієї ж норми, відповідно до яких суб`єктом, в особі якого прокурор вправі звертатися до суду в інтересах держави, може бути виключно орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень незалежно від наявності у нього статусу юридичної особи.
При цьому із наведеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду вбачається, що визначальним критерієм для вирішення питання щодо наявності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави є не організаційно-правовий статус відповідного суб`єкта, не факт його належності до державного сектору економіки чи фінансування за рахунок бюджетних коштів, а здійснення ним саме владних управлінських функцій у тих правовідносинах з приводу яких виник спір.
Викладені правові висновки Великої Палати Верховного Суду були застосовані Верховним Судом у постанові від 09.07.2025 у справі № 910/4017/24, у якій суд касаційної інстанції, вирішуючи питання щодо наявності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в особі військової частини, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність таких підстав, оскільки у спірних правовідносинах військова частина діяла як сторона господарського договору та реалізовувала права й обов`язки учасника господарського зобов`язання, а не як суб`єкт владних повноважень.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, у тому числі без статусу юридичної особи, орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, а також інший суб`єкт під час здійснення ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень або при наданні адміністративних послуг.
Отже, системний аналіз наведених положень законодавства та правового висновку Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що визначальною ознакою суб`єкта в особі якого прокурор вправі здійснювати представництво інтересів держави є не сам лише статус державної установи чи юридичної особи публічного права, а наділення такого суб`єкта владними управлінськими повноваженнями, які він реалізує саме у тих правовідносинах, з приводу яких виник спір.
Правові засади здійснення господарської діяльності у Збройних Силах України, а також умови її організації та державної підтримки визначені Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України", відповідно до статті 3 якого суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків та печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Крім того, відповідно до підпункту 106 пункту 4 Положення про Міністерство оборони України, Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань здійснює реєстрацію військових частин як суб`єктів господарської діяльності, що, у свою чергу, свідчить про наділення таких військових частин статусом учасників господарських правовідносин та можливістю набуття ними цивільних прав і обов`язків при здійсненні господарської діяльності.
Відтак вирішальним для встановлення наявності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави є не сам факт належності військової частини до структури Збройних Сил України чи її фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України, а характер функцій, які вона здійснює у конкретних спірних правовідносинах, оскільки саме від цього залежить, чи виступає вона як суб`єкт владних повноважень, чи як учасник господарських відносин.
З матеріалів справи вбачається, що у спірних правовідносинах Військова частина НОМЕР_1 , укладаючи договір № 28 про закупівлю товару від 13.03.2025, діяла як покупець товару та учасник господарського зобов`язання, реалізуючи належні їй цивільні права та обов`язки, а не здійснюючи владних управлінських функцій чи владних управлінських повноважень.
Отже, у спірних правовідносинах Військова частина НОМЕР_1 не реалізовувала владних управлінських функцій від імені держави, а вступила у господарські відносини на засадах юридичної рівності сторін договору, що виключає можливість здійснення прокурором представництва інтересів держави в її особі.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що у межах спірних правовідносин Військова частина НОМЕР_1 не є тим суб`єктом владних повноважень, в особі якого прокурор відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" вправі здійснювати представництво інтересів держави, а тому звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі зазначеної військової частини суперечить визначеним законом умовам реалізації прокурором представницьких повноважень.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що військова частина, будучи складовою системи Збройних Сил України, виконуючи функції у сфері оборони держави, здійснюючи закупівлю за рахунок бюджетних коштів та забезпечуючи обороноздатність держави, є належним суб`єктом, в особі якого прокурор вправі здійснювати представництво інтересів держави, оскільки визначальним критерієм у цьому випадку є не статус чи функціональне призначення відповідного суб`єкта, а характер його участі саме у спірних правовідносинах, у яких військова частина виступала стороною господарського договору та реалізовувала права й обов`язки учасника договірного зобов`язання.
Безпідставними є твердження апелянта про допущення судом першої інстанції надмірного формалізму, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що місцевий господарський суд не обмежився лише оцінкою організаційно-правового статусу військової частини, а встановив характер її участі у спірних правовідносинах та дійшов відповідних висновків із урахуванням вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" і правової позиції Верховного Суду.
Оцінюючи наведені в апеляційній скарзі посилання на судову практику, колегія суддів зазначає, що викладені у наведених апелянтом постановах Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду та рішеннях Європейського суду з прав людини правові висновки не спростовують наведених вище висновків суду апеляційної інстанції, тоді як при вирішенні цього спору колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 та Верховного Суду, викладені у постанові від 09.07.2025 у справі №910/4017/24.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що наведені апелянтом доводи щодо дії правового режиму воєнного стану, особливого значення належного забезпечення потреб оборони держави та необхідності ефективного захисту публічних інтересів не можуть бути визначальними при вирішенні цього спору, оскільки такі обставини не змінюють встановлених Конституцією України та Законом України "Про прокуратуру" виключних умов здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки місцевого господарського суду про відсутність передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в особі Військової частини НОМЕР_1 відповідають встановленим обставинам справи та вимогам законодавства, а наведені в апеляційній скарзі доводи цих висновків не спростовують і підстав для скасування оскаржуваної ухвали не містять.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Згідно приписів ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що ухвала Господарського суду Житомирської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування. 
Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Керівника Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону залишити без задоволення. 
2. Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 18 березня 2026 року у справі №906/141/26 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений "15" липня 2026 р.

Головуюча суддя Коломис В.В. 

Суддя   Саврій В.А. 

Суддя   Миханюк М.В.