Номер провадження: 22-ц/813/3050/26 
Справа № 519/1310/25
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Південного міського суду Одеської області від 10 листопада 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за участі третьої особи – Південна державна нотаріальна контора Одеської області, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за участі третьої особи – Південна державна нотаріальна контора Одеської області.
Позов обґрунтовано тим, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 16.11.2009 року квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 93,1 кв. м., житловою площею 54,3 кв. м., визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
17.06.2019 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».
10.11.2019 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_4 помер, заповіту не залишив.
На момент смерті батька ОСОБА_11 та ОСОБА_4 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , таким чином позивач, як єдиний спадкоємець, прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. 
Звернувшись до Південної державної нотаріальної контори Одеської області за отриманням свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_11 отримала листа про зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначене майно. В листі, як на підставу зупинення видачі свідоцтва, нотаріус Буракова О.І. посилається на наявність обмеження на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 , а саме арештів всього нерухомого майна.
Позивач вважає такі дії та рішення державного нотаріуса Південної державної нотаріальної контори Одеської області Буракової О.І. неправомірними, тому вимушена звернутися до суду.
Рішенням Південного міського суду Одеської області від 10 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за участі третьої особи – Південна державна нотаріальна контора Одеської області.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Південного міського суду Одеської області від 10 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної карги зазначено, що предметом позову є позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом, при цьому суд першої інстанції у рішенні надає оцінку позовним вимогам у вигляді звільнення майна з-під арешту, які не є предметом позову у справі. Таким чином, суд у рішенні фактично здійснив підміну предмету позову у справі.
Разом з тим, позивач зазначає, що відповідно до обставин справи, на спадкове майно у вигляді 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно арешт не накладався, а тому спадкове майно не підлягає звільненню з-під арешту. Так, скаржник вважає, що предметом стягнення (арешту) у виконавчому провадженні може бути тільки майно, яке знаходиться у приватній власності боржника, до якого не відносилась та не відноситься квартира АДРЕСА_1 , оскільки остання знаходилась у спільній сумісній власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Скаржник посилається на те, що позовна заява містить належне обґрунтування позивачем вибору відповідача у справі, оскільки позивач вважаючи себе єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4 , зазначає у позові, що інших дітей у батька не було, батько у шлюбі на момент смерті не знаходився, а шлюб між ним та матір`ю ОСОБА_5 був розірваний 08.10.2007 року, його батьки померлі, але інформації щодо звернення або не звернення матері до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в неї немає. Крім того, позивач врахував, що матір є співвласником жилого приміщення, яке придбане у шлюбі, зареєстрована та проживає в квартирі та може мати майнові претензії на спадкове майно.
Крім того скаржник посилається на те, що ефективним способом порушеного права при зазначених обставинах є саме звернення до суду з позовом про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, оскільки інші способи захисту не призведуть до уникнення необхідності вжиття додаткових засобів захисту, а тому висновків суду першої інстанції щодо неефективного способу захисту обраного позивачем є помилковими.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 09.06.2026 року на 14:30 год. ОСОБА_3 та Південна державна нотаріальна контора Одеської області не з`явилися.
Присутній у судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 адвокат Дубінкін Ю.М. не заперечував проти розгляду справи за фактичною явкою сторін.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 09.06.2026 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з законом передбачений чіткий спосіб судового захисту порушеного права власника майна, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту з конкретним визначення відповідача у справі. 
Разом з тим, судом не встановлено та у позові не наведені обставини про те, які права позивача ОСОБА_1 порушуються, не визнаються чи оспорюються саме відповідачем ОСОБА_3 . При цьому, звертаючись із позовною заявою про поділ спільного сумісного майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом до відповідача ОСОБА_3 , позивач позовні вимоги фактично обґрунтовує неправомірними рішеннями нотаріуса та державного виконавця. 
Таким чином, позивачем обрано неналежний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який не узгоджується з положеннями статті 392 ЦК України.
Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_6 , батьком зазначено ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 20).
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2007 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано (а. с. 26).
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 16.11.2009 року квартира АДРЕСА_1 визнана спільною сумісною власністю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а. с. 5).
17.06.2019 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а. с. 14).
10.11.2019 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (а. с. 18).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_11 – ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 21).
На момент смерті батька, ОСОБА_11 та ОСОБА_4 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 22).
11.08.2020 року Південною державною нотаріальною конторою Одеської області заведена спадкова справа № 28/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 (а. с. 65).
Листом № 341/02-14 від 17.05.2025 року завідувач Південної державної нотаріальної контори Одеської області Буракова О.І. повідомила позивачку ОСОБА_11 про те, що в результаті підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначене вище майно, а саме при перевірці в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутності заборони або арешту на нерухоме майно, на ім`я спадкодавця, ОСОБА_4 , було виявлено в Державному реєстрі наявність зареєстрованого обтяження:
- номер запису про обтяження: 13810704 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 21.03.2016, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно; обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Южненського міського управління юстиції;
- номер запису про обтяження: 13807655 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 21.03.2016, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно; обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Южненського міського управління юстиції;
- номер запису про обтяження: 590233 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 08.04.2013, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно; обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Южненського міського управління юстиції;
- номер запису про обтяження: 37317483 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 15.07.2020, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно; обтяжувач: Южненський міський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);
- номер запису про обтяження: 29927090 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 21.01.2019, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно; обтяжувач: Южненський міський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);
- реєстраційний номер обтяження: 8796023, дата реєстрації 11.06.2009, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все майно; обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Южненського міського управління юстиції;
- реєстраційний номер обтяження: 13211014, дата реєстрації 06.11.2012, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно; обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Южненського міського управління юстиції.
Виходячи з вищевикладеного, видача свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, яке належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , спадкоємцем якого є позивачка, зупинено до зняття такого арешту та рекомендовано звернутися до органу примусового виконання рішень або до судових органів для вирішення питання (а. с. 29).
Колегія суддів виходить з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).
Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 61265370 від 11.08.2020 року, Южненською міською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу № 66249627, номер у нотаріуса 28/2020.
На виконання ухвали Південного міського суду Одеської області від 10.07.2025 року Південною державною нотаріальною конторою Одеської області надано копію спадкової справи № 28/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 .
Зі спадкової справи № 28/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 вбачається, що 05 серпня 2020 року до Южненської міської державної нотаріальної контори надійшла вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до спадкодавців, згідно якої кредитор просив пред`явити вимогу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до спадкоємців померлого та повідомити останнього про коло спадкоємців, які прийняли спадщину, для пред`явлення їм вимоги щодо погашення суми заборгованості за рахунок майна, набутого у спадщину.
17.05.2025 року до Південної державної нотаріальної контори Одеської області надійшла заява ОСОБА_11 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Колегія суддів зазначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ст. 1297 ЦК України).
Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Після державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно воно вважається таким, що офіційно визнане та підтверджене державою, згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нотаріус як спеціальний суб`єкт в день видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно проводить державну реєстрацію прав у Державному реєстрі речових прав та вносить відомості про перехід права власності на ім`я спадкоємця до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.
У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Отже, ефективним способом захисту прав спадкоємця, який вважає себе таким, що прийняв спадщину, є вимога до інших спадкоємців, а в разі їх відсутності, усунення їх від спадкування чи неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, - до відповідної територіальної громади за місцем відкриття спадщини (стаття 1277 ЦК України)) про визнання права власності на спадкове майно.
Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, ОСОБА_1 просила суду визнати за собою в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_4 , права власності на належне спадкодавцю нерухоме майно, а саме на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
Тобто спосіб захисту своїх прав в суді, позивачем визначено правильно, але при цьому, у позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті свого батька ОСОБА_4 , якому належало вказане нерухоме майно, та відповідачем вказано колишню дружину померлого ОСОБА_3 .
Належним відповідачем у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Сільські, селищні ради можуть бути залучені у спорах щодо земельних ділянок, які знаходяться на території відповідної ради.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 є спадкоємницею майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Таким чином судом не встановлено, яким чином відповідачем порушується, не визнається чи оспорюється право позивача на спадкування майна, що належало померлому.
Апеляційний суд зазначає, що за відсутності спадкоємців за заповітом та законом після смерті ОСОБА_4 , які б прийняли спадщину, належним відповідачем, з огляду на положення статті 1277 ЦК України, має бути територіальна громада міста Південного (Южного), в особі відповідного органу місцевого самоврядування (за загальним правилом міської та селищної ради), до якої може перейти у власність відумерла спадщина.
Вказані висновки також відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.08.2024 року у справі № 215/4658/22.
У постанові Верховного Суду від 15 травня 2023 року у справі № 352/371/21 (провадження № 61-8494св22) зроблено висновок, що: "лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть".
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Зміст і характер відносин між учасниками справи з урахуванням установлених судом першої інстанції обставин справи свідчать, що спір у справі в частині пред`явлених позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом виник між позивачем і Південнівською (Южненською) міською територіальною громадою, як органом місцевого самоврядування до якої може перейти у власність відумерла спадщина.
За таких обставин, ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у справі в частині позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, а тому в задоволенні позовних вимог слід було відмовити з цієї підстави.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання право власності в порядку спадкування за законом суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, однак виходив при цьому з неправильних мотивів, допустивши невідповідність висновків суду обставинам справи, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.
Разом з цим, колегія суддів наголошує, що незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад, а тому, встановивши неналежний склад учасників справи, суд не вирішує позов по суті.
За таких обставин, оскільки позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна безпосередньо пов`язаний з вирішенням спору про визнання права власності в порядку спадкування за законом, а незалучення до участі у справі як співвідповідача Південнівську (Южненську) міську територіальну громаду порушить їх права та обов`язки, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до правильного остаточного висновку про відмову у заявлені позову ОСОБА_1 , але помилився з наведеними мотивами відмови.
Тому рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині необхідно змінити та викласти його в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в мотивувальній частині – зміні з викладенням його в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення – залишенню без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 — задовольнити частково.
Рішення Південного міського суду Одеської області від 10 листопада 2025 року в мотивувальній частині – змінити та викласти його в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 20.07.2026 року.

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

Судді:         Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова