ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

07 липня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 714/1485/25
Провадження №22-ц/822/739/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача -  Литвинюк І. М.,
суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б., 
учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22 січня 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Єфтемій С. М., 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ««КОШЕЛЬОК» (далі – ТОВ «КОШЕЛЬОК»») у вересні 2025 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 04.08.2021 між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 укладено договір № 3489608291-419571 про надання у позику коштів, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 5950 грн, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кредит на умовах, встановлених договором та графіком платежів.
Вказувало на те, що товариство виконало свої зобов`язання в повному обсязі, перерахувавши кошти на вказану відповідачем банківську картку. Проте ОСОБА_1 порушив умови договору щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Оскільки ОСОБА_1 , у порушення умов договору, свої зобов`язання щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати відсотків не виконує, за ним утворилася заборгованість на загальну суму 20 468 грн, яка складається із заборгованості за сумою кредиту – 5 950 грн та заборгованості за відсотками – 14 518 грн, яку позивач просив стягнути з нього, а також просив стягнути витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу.
Просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 04 серпня 2021 року № 3489608291-419571 у сумі 20 468 грн та судові витрати.
Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22 січня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОШЕЛЬОК» заборгованість за договором про надання коштів у позику № 3489608291-419571 від 04 серпня 2021 року на загальну суму 8 687 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «КОШЕЛЬОК» як кредитор виконало свої зобов`язання перед позичальником в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти, однак останній взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
За умовами кредитного договору сторони погодили строк кредитування тривалістю 23 дні. Незважаючи на наявність у договорі пункту 3.7 про продовження строку нарахування відсотків (пролонгацію) на 90 днів, суд визнав такі умови суперечливими, оскільки пунктом 2.1 договору було чітко встановлено обов`язок повернути кредит протягом 23 днів.
Суд застосував принцип contra proferentem (тлумачення умов договору проти того, хто їх написав) та зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного сторонами строку кредитування. Позивачем не було надано належних доказів пролонгації договору за згодою позичальника, а нарахування відсотків поза межами 23-денного строку визнано безпідставним.
З вищенаведених обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості в межах погодженого сторонами строку кредитування 23 днів, що складається з тіла кредиту в розмірі 5950 грн та заборгованості за нарахованими процентами у сумі 2737 грн.
На зазначене рішення суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права.
Вказує на те, що позивачем не доведено укладення договору позики в порядку, визначеному законодавством про електронну комерцію, та не доведено факту підписання договору відповідачем.
Матеріали позовної заяви не містять доказів надсилання відповідачу одноразового ідентифікатора, його отримання чи використання останнім для підписання договору. Без цього договір не може вважатися укладеним у письмовій формі.
Матеріали цивільної справи не містять доказів, що кредитний договір №3489608291- 419571 від 04 серпня 2021 року та паспорт кредиту підписані у спосіб, визначений законом, а саме електронним підписом згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».
Кредитний договір не містить положень щодо зарахування коштів на рахунок НОМЕР_1 , тому твердження позивача про зарахування 5950 грн. позики на картку № НОМЕР_1 , що нібито вказана відповідачем, не ґрунтується на достатніх доказах. 
Крім того, повідомлення ТОВ «ТАС ЛІНК», відповідно до якого 04.08.2021 на картку отримувача НОМЕР_1 зараховано 5950 грн, є неналежним та недостанім доказом отримання відповідачем кредитних коштів. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався на те, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано картку № НОМЕР_2 , на яку було зараховано кошти в сумі 5950 грн. Проте такий висновок суду є помилковим, оскільки суд безпідставно кваліфікував зараховані на зазначену картку кошти як наданий ОСОБА_1 кредит. 
Матеріали справи не містять жодних доказів укладення між позивачем та ОСОБА_1 кредитного договору, а також доказів волевиявлення ОСОБА_1 на отримання саме кредитних коштів. Сам факт зарахування грошових коштів на банківську картку, емітовану на ім`я відповідача, не свідчить про виникнення кредитних правовідносин і не може автоматично кваліфікуватися як надання кредиту в розумінні статей 1054-1056 ЦК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, в іншій частині рішення не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається. 
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
З матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та ОСОБА_1 укладено договір №3489608291-419571 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі.
Зазначений кредитний договір разом із правилами надання кредитів (надалі Правила) складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з якими позичальник був попередньо ознайомлений.
З візуальної форми послідовності дій ОСОБА_1 та ТОВ «КОШЕЛЬОК» щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі (далі ІТС) товариства на сайті https://koshelok.ua/ вбачається, що 04 серпня 2021 року відповідач, використовуючи номер телефону, ідентифікувався в ІТС та зайшов в особистий кабінет, позивач перевірив статус клієнта, далі відповідач надав всю необхідну інформацію для належної пропозиції, після чого відбулося погодження заявки на кредит, та позивачем сформовано пропозицію укласти договір, далі позивач направив (розмістив) відповідачу в ІТС індивідуальну оферту (з відповідними активними посиланнями), яка містить істотні умови договору; після цього відповідачу на номер телефону було відправлено смс-повідомлення про успішний розгляд його заявки на кредит та необхідність ознайомитися з договором в особистому кабінеті. 
Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «КОШЕЛЬОК» надає позичальнику грошові кошти в розмірі 5950 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених Договором. Кредит надається строком на 23 дні. (п. 1.1, 2.1 Договору).
Зі змісту Договору вбачається, що між сторонами узгоджений графік повернення кредиту (п.3.3 Договору).
Умови кредитування, серед іншого, відображені й в паспорті споживчого кредиту.
Договір містить повну інформацію щодо особи позичальника, його персональні дані, номер мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника.
Як вбачається з листа ТАСКОМБАНК від 16.06.2025, 04 серпня 2021 року о 13:44:10 ТОВ «КОШЕЛЬОК» було здійснено переказ грошових коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 на суму 5950 грн.
На підтвердження вищевказаного платіжною системою «ТОВ «ТАС ЛІНК» надано повідомлення, що 04 серпня 2021 року була проведена успішна транзакція про зарахування коштів на картку № НОМЕР_1 в сумі 5950 грн. згідно договору №3489608291-419571.
Згідно з витребуваної судом з АТ «А-Банк» інформації встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 , на яку було зараховано кошти в сумі 5950 грн.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 24.11.2021 за відповідачем утворилась заборгованість за договором №3489608291-419571 від 04 серпня 2021 року на загальну суму 20 468 грн, яка складається із заборгованості за сумою кредиту – 5 950 грн та заборгованості за відсотками – 14 518 грн.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.
Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.
Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.
Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.
Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.
Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.
Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.
Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що 04 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кошельок» було укладено договір № 3489608291-419571 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі.
До позовної заяви позивачем було додано: копію паспорта споживчого кредиту до договору № 3489608291-419571 від 04 серпня 2021 року, копію договору № 3489608291-419571 від 04 серпня 2021 року з графіком розрахунків, копію детального розрахунку заборгованості за договором № 3489608291-419571 від 04 серпня 2021 року; копію правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Кошельок»; копію довідки про підтвердження операції та копію повідомлення про зарахування платежу на картку клієнта.
Згідно з частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Отже, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійсненні ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
Порядок укладення договорів визначений Правилами надання позики на умовах фінансового кредиту ТОВ «КОШЕЛЬОК» (далі - Правила), які долучені позивачем до позовної заяви.
Так, за Правилами клієнт створює заявку на отримання кредиту, обов`язково вказуючи всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення. У заявці клієнт зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні дані про себе, які необхідні для прийняття кредитодавцем рішення про подальше надання кредиту клієнту. Клієнт несе особисту відповідальність за правильність та достовірність даних зазначені під час укладання договору, отримує дзвінок від співробітника ТОВ «Кошельок», проходить перевірку та надає копії документів (паспорту та ідентифікаційного коду) або верифікується за допомогою технології BankID; отримує рішення кредитора щодо можливості надання кредиту; при позитивному рішенні щодо надання кредиту клієнт отримує гіперпосилання для ознайомлення з офертою щодо укладання договору. Оферта, що міститься за гіперпосиланням є пропозицією у розумінні ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» та відповідно до ч. 5 ст. 11 цього Закону включає умови, викладені у Правилах, що є невід`ємною частиною договору, що пропонуються до укладання клієнту; клієнт самостійно вносить до інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора номер своєї банківської картки, на яку бажає отримати кредит.
Відповідно до Правил клієнт повинен володіти відкритим на своє ім`я банківським рахунком в українському банку, грошовими коштами на якому має змогу розпоряджатися; діяти від власного імені за власним інтересом, не отримувати кредит в якості представника, агента третьої особи і не діяти на користь третьої особи. Після прийняття клієнтом оферти, йому на телефонний номер (зазначений клієнтом при реєстрації) надсилається одноразовий ідентифікатор для підписання кредитного договору. Клієнт в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора підписує кредитний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора.
Після підписання кредитного договору в інформаційно-телекомунікаційні системі кредитора кредитор в автоматичному режимі направляє примірник кредитного договору, правил та інші супутні документи на вказану клієнтом електронну пошту (також вони доступні в особистому кабінеті клієнта 24/7).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 04 серпня 2021 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір №3489608291-419571 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 5 950 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним на умовах, визначених цим Договором (п. 1.1. Договору).
Згідно з п. 2.1. Договору кредит надається строком на 23 дні.
Сторони договору домовились, що цей договір є електронним документом (п. 9.1). Договір укладено сторонами за допомогою веб-сайту (https://koshelok.ua/), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «КОШЕЛЬОК», в рамках якої реалізується технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.
Відповідно до графіку розрахунків визначено дату видачі кредиту – 04 серпня 2021 року, дату платежу – 26 серпня 2021 року, реальну річну процентну ставку – 730%, загальну вартість кредиту – 8687 грн.
З листа ТАСКОМБАНК від 16.06.2025 вбачається, що 08.04.2021 о 13:44:10 ТОВ «КОШЕЛЬОК» було здійснено переказ грошових коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 на суму 5950 грн.
На підтвердження вищевказаного платіжною системою «ТОВ «ТАС ЛІНК» надано повідомлення, що 08.04.2021 була проведена успішна транзакція про зарахування коштів на картку № НОМЕР_1 в сумі 5950 грн. згідно договору №3489608291-419571.
Згідно з витребуваної судом з АТ «А-Банк» інформації вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 , на яку було зараховано кошти в сумі 5950 грн.
Відтак, отримані відомості про належність відповідачу карткового рахунку № НОМЕР_2 , на який здійснено зарахування у сумі 5950 грн 04 серпня 2021 року, підтверджують укладення вказаного кредитного договору та виконання його умов позивачем.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України), відповідач укладений ним правочин не оспорював, у матеріалах справи відсутнє рішення суду про визнання його недійсним.
Колегією суддів зважено на те, що відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що він уклав кредитний договір із Товариством та отримав кошти за кредитним договором. Відповідач, виконавши ряд рій, як це передбачено Правилами надання позики на умовах фінансового кредиту ТОВ «КОШЕЛЬОК», уклав із позивачем кредитний договір.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14).
Враховуючи викладене вище, доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем позовних вимог є необґрунтованими та передчасними.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що ТОВ «КОШЕЛЬОК» свої зобов`язання за договором виконало та перерахувало на належний відповідачу банківський рахунок кредитні кошти у розмірі 5950 грн, а відповідач взяв на себе обов`язок повернути тіло кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом.
Відтак доводи відповідача не відповідають обставинам справи і не підлягають до задоволення.
Обставин, які б вказували на помилковість розрахунку, судом не встановлено.
Даних про те, що відповідач у добровільному порядку нараховану заборгованість за кредитним договором погасив, матеріали справи не містять.
Отже, відповідачем у справі не спростовано доводів позивача щодо отримання, використання, в тому числі і погашення, кредитних коштів.
Відтак, ОСОБА_1 не виконав зобов`язань, визначених кредитним договором № 3489608291-419571 від 04 серпня 2021 року, порушив умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №3489608291-419571 від 04 серпня 2021 року у розмірі 8 687 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5950 грн та заборгованості за нарахованими процентами у сумі 2737 грн, який відповідачем не спростовано в апеляційній інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду в ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22 січня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач       І. М. Литвинюк        
Судді:         І. Н. Лисак 

І. Б. Перепелюк