ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"01" вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 916/5107/24

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребної К.Ф. при секретарі судового засідання Фатєєвій Г.В. розглянувши справу №916/5107/24
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська електропостачальна компанія” (54017, м. Миколаїв, вул. Погранична, 39/1, код ЄДРПОУ 42129888) 
до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю “Тарасівська Іскра” (75140, Херсонська область, Олешківський район, с. Тарасівка, вул. Садова, 99, код ЄДРПОУ 00488958) 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Акціонерне товариства “Херсонобленерго” (73003, м. Херсон, вул. Пестеля, 5). 
за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Приватне акціонерне товариство “Національна енергетична компанія “Укренерго” (01032, Україна, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25, код ЄДРПОУ 00100227)
про стягнення 695 783,97грн. 

Представники сторін:
від позивача: Сурикова І.А. довіреність; 
від відповідача: не з`явився; 
від третіх осіб: не з`явились; 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Миколаївська електропостачальна компанія” звернулось до господарського суду із позовною заявою до Товариства з додатковою відповідальністю “Тарасівська Іскра” про стягнення 695 783,97грн. 
Так, як встановлено судом, в обґрунтування поданого позову, позивачем було зазначено, що відповідачем не було в повному обсязі оплачено вартість спожитої електричної енергії у період травень – жовтень 2022р.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.11.2024р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/5107/24. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження та зупинено провадження у справі № 916/5107/24 до розгляду Об`єднаною палатою Верховного Суду справи № 908/1162/23. Крім того, відповідною ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на сторін позивача було залучено Акціонерне товариства “Херсонобленерго”
Господарський суд зазначає, що з ЄДРСР вбачається, що 03.10.2025 Верховним Судом у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду було прийнято постанову у справі №908/1162/23.
Ухвалою суду від 05.11.2025р. було поновлено провадження у справі із призначенням до розгляду в засіданні суду.
24.11.2025 за вх. №37302/25 до суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23. Клопотання мотивовано подібністю справ № 916/5107/24, що розглядається, та № 280/5808/23, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.11.2025р. клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська електропостачальна компанія” від 24.11.2025р. за вх. №37302/25 про зупинення провадження по справі було задоволено, провадження у справі №916/5107/24 було зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23.
Ухвалою суду від 08.04.2026р. провадження по справі було поновлено із призначенням до розгляду в засіданні суду. 
Ухвалою суду від 12.05.2026р. до участі у справі, в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Приватне акціонерне товариство “Національна енергетична компанія “Укренерго”.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.06.2026р. підготовче засідання було закрито, розгляд справи було призначено по суті в судовому засіданні. 
18.11.2025р. за вх. №26720/26 до суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення по суті спору з урахуванням постанови Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23.
Треті особи в судові засідання не з`являлись. Про дату, час та місце проведення засідання суду були належним чином повідомлені, шляхом скерування ухвал суду в систему “Електронний суд”, які доставлені в електронний кабінет останніх, що підтверджується довідками про доставку документа в кабінет електронного суду, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду".
Відповідач в судові засідання не з`являвся. Про дату, час та місце проведення засідання суду був належним чином повідомлений, шляхом скерування ухвал суду в систему “Електронний суд”, які доставлені в електронний кабінет останнього, що підтверджується довідками про доставку документа в кабінет електронного суду, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду". 
Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористались, жодних заперечень проти позову не надав, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
Судом, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення. 
Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.
Як вказує позивач, 23.01.2021р, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» та Товариства з додатковою відповідальністю “Тарасівська Іскра” було укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу №100/311/3.
Пунктами 1.1, 1.2 договору, встановлено що цей договір про постачання електричної енергії споживачу (далі - Договір) є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу (далі - Споживач) постачальником електричної енергії (далі - Постачальник) та укладається сторонами, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання Споживача до умов цього договору. Умови цього Договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ). Далі по тексту цього Договору Постачальник або Споживач іменуються Сторона, а разом - Сторони.
Згідно пункту 2.1 Договору Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.
Згідно п.3.1 договору, Початком постачання електричної енергії Споживачу є дата, зазначена в заяві- приєднанні, яка є додатком і до цього Договору. 
Згідно п. 7.2 Постачальник зобов`язується забезпечувати належну якість, надання послуг з постачання електричної енергії відповідно до вимог чинного законодавства та цього Договору.
Відповідно до п. 5.5 договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. 
Пунктом 2 Комерційної пропозиції передбачено, що оплата за електричну енергію здійснюється за фактичними обсягами споживання електричної енергії на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Постачальника. Рахунок на оплату за фактично спожиту за розрахунковий період електричну енергію має бути оплачений Споживачем протягом 5 операційних днів з дня їх отримання. Датою оплати рахунка вважається дата надходження коштів на рахунок Постачальника.
Згідно п. 3 комерційної пропозиції до Договору Постачальник до 6 числа наступного за розрахунковим місяця надає Споживачу рахунок на оплату за фактично спожиту електроенергію у попередньому місяці. Споживач має можливість самостійно формувати рахунок на оплату за спожиту електричну енергію, інші рахунки, за допомогою інтернет-магазину комунальних послуг: elekropostach.mk.ua (далі-Сервіс). Споживач протягом одного робочого дня зобов`язаний підписати електронно-цифровим підписом (далі – ЕЦП) рахунок на оплату за спожиту електричну енергію, інші рахунки, «Акт прийняття-передавання товарної продукції» та після цього завантажити їх на Сервіс. У разі не завантаження Споживачем підписаних ЕЦП документів, вони вважаються підписаними з боку Споживача без зауважень. 
Платіжний документ формується Постачальником безкоштовно, згідно з обраною комерційною пропозицією до Договору. Платіжні документи на оплату надаються Споживачам у відповідних структурних підрозділах Постачальника, через персональну сторінку Споживача на веб-сайті Постачальника або електронною поштою, факсимільним зв`язкам, поштовим зв`язком, кур`єром чи іншими способами з використанням інформаційних технологій у системі електронного документообігу у порядку, передбаченому Договором.
Якщо рахунок за електроенергію не був отриманий Споживачем ні через Персональну сторінку споживача, ні у паперовому вигляді у Постачальника на 6 (шостий) робочий день місяця наступного після розрахункового – він вважається таким, що вручений Постачальником Споживачу та Споживач вважається таким, що з ними ознайомлений.
Сторони визнають, що електронний документ (сформований, підписаний з використанням цифрового підпису та переданий за допомогою Сервісу) ідентичний за документацією та реквізитами з документом на папері, та кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу.
Використання Сервісу надає Споживачу можливість надавати/отримувати електронні документи, використовуючи електронно-цифровий підпис (ЕЦП) для забезпечення виконання умов цього Договору.
Згідно п. 4.13 ПРРЕЕ для здійснення розрахунків за фактично спожиту електричну енергію електропостачальник має сформувати та виставити споживачу платіжний документ у паперовій або електронній формі (у випадку згоди споживача на отримання електронного платіжного документа), на підставі даних комерційного обліку, отриманих у порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку.
Платіжні документи (рахунки) на оплату надаються споживачам у відповідних структурних підрозділах електропостачальника, через персональну сторінку споживача на вебсайті електропостачальника або електронною поштою, факсимільним зв`язком, поштовим зв`язком, кур`єром чи іншими способами з використанням інформаційних технологій у системі електронного документообігу у порядку, передбаченому договором про постачання електричної енергії споживачу.
Відповідно до пункту 4.3 Правил дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг. 
Главою 8.6. Кодексу комерційного обліку електричної енергії затвердженого Постановою НКРЕКП №311 від 14.03.2018 року (далі – Кодекс) передбачений порядок зчитування показів лічильників, встановлених у споживачів. Зчитування показів з лічильників, встановлених у споживачів, може здійснюватися споживачем, а також оператором системи або ППКО відповідно до цього Кодексу та умов договору. Водночас положеннями п. 8.6.5 Кодексу обумовлено порядок визначення обсягів споживання у розрахунковому періоді, за умови не надання (не отримання) ОСР показів приладу обліку.
Отже, як вказує позивач, виключно оператор системи розподілу - АТ «Херсонобленерго» володіє офіційною інформацією стосовно шляхів отримання показників лічильників електроенергії, а у разі їх відсутності – методів розрахунку споживання електричної енергії, припинення та відновлення постачання електроенергії на об`єкт об`єкти споживачів Херсонської області, в тому числі на об`єкти ТзДВ «Тарасівська іскра».
Позивач вказує, що в зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань у Відповідача утворилась заборгованість за активну електроенергію за травень-жовтень 2022 в сумі 695 783,97 грн.
Так, як зазначає позивач, у травні 2022 року Відповідач спожив електричну енергію в обсягах 20876 кВт*год, на суму 67298,80 грн., що підтверджується актом прийняття-передавання товарної продукції від 31.05.2022 та рахунком №100/8/5/1 від 10.06.2022 відправлених на електронну адресу Боржника, а також звітом щодо фактичного корисного відпуску електроенергії отриманого від ОСР; у червні 2022 року Відповідач спожив електричну енергію в обсягах 30742 кВт*год, на суму 100078,12 грн., що підтверджується актом прийняття-передавання товарної продукції від 30.06.2022 та рахунком №100/8/6/1 від 11.07.2022 відправлених на електронну адресу Боржника, а також звітом щодо фактичного корисного відпуску електроенергії отриманого від ОСР; у липні 2022 року Відповідач спожив електричну енергію в обсягах 35546 кВт*год, на суму 128616,10 грн., що підтверджується актом прийняття-передавання товарної продукції від 31.07.2022 та рахунком №100/8/7/1 від 09.08.2022 відправлених на електронну адресу Боржника, а також звітом щодо фактичного корисного відпуску електроенергії отриманого від ОСР; у серпні 2022 року Відповідач спожив електричну енергію в обсягах 34880 кВт*год, на суму 139859,74 грн., що підтверджується актом прийняття-передавання товарної продукції від 31.08.2022 та рахунком №100/8/8/1 від 09.09.2022 відправлених на електронну адресу Боржника, а також звітом щодо фактичного корисного відпуску електроенергії отриманого від ОСР; у вересні 2022 року Відповідач спожив електричну енергію в обсягах 29918 кВт*год, на суму 139149,22 грн., що підтверджується актом прийняття-передавання товарної продукції від 30.09.2022 та рахунком №100/8/9/1 від 08.06.2022 відправлених на електронну адресу Боржника, а також звітом щодо фактичного корисного відпуску електроенергії отриманого від ОСР; у жовтні 2022 року Відповідач спожив електричну енергію в обсягах 31641 кВт*год, на суму 154661,84 грн., що підтверджується актом прийняття-передавання товарної продукції від 31.10.2022 та рахунком №100/8/10/1 від 10.11.2022 відправлених на електронну адресу Боржника, а також звітом щодо фактичного корисного відпуску електроенергії отриманого від ОСР..
За посиланнями позивача Відповідачем частково сплачений рахунок за спожиту електричну енергію в період травень 2022 року в сумі 31 599,10 грн. згідно платіжної інструкції від 13 червня 2022 року №158. Крім того, в рахунок погашення заборгованості за спожиту електричну енергію в період серпень 2022 року Олешківстким ВДВС у Херсонському районі ПМУМЮ було перераховано 2 280,75 грн. відповідно до платіжної інструкції №3768 від 13.03.2024 року.
Таким чином, як вказує позивач несплачена заборгованість за спожиту електричну енергію в період травень-жовтень 2022 року складає 695 783,97 грн. (729663,82грн. сума по рахункам – 33 879,85 грн. сплачена сума), яка на даний час є несплаченою.
Отже, посилаючись на вищенаведені обставини Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська електропостачальна компанія” звернулось до суду з відповідним позовом для захисту свого порушеного права.
Проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їх відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.
У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій – це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
У відповідності до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".
11.06.2017р. набув чинності Закон України „Про ринок електричної енергії” від 13 квітня 2017 року N 2019-VIII (далі по тексту – Закон України „Про ринок електричної енергії”), пунктом 13 розділу XVII „Прикінцеві та перехідні положення” якого передбачено, що під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу вертикально інтегрований суб`єкт господарювання повинен до 1 січня 2019 року вжити заходів для відокремлення оператора системи розподілу від виробництва, передачі, постачання електричної енергії шляхом створення відповідних суб`єктів господарювання. З метою забезпечення надійного та безперервного постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам відокремлення оператора системи розподілу, кількість приєднаних споживачів до системи розподілу якого перевищує 100 тисяч, здійснюється з урахуванням вимог цього пункту, а саме: суб`єкт господарювання, створений у результаті здійснення заходів з відокремлення з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам, у строк не пізніше ніж 12 місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов`язаний в установленому порядку отримати ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії; упродовж трьох років з 1 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території, яка визначається як область, міста Київ та Севастополь, Автономна Республіка Крим, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання; фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.
Згідно зі ч. 1,2 ст. 56 Закону України „Про ринок електричної енергії” постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.
Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.
Відповідно до ч. 3 ст. 58 Закону України „Про ринок електричної енергії” споживач зобов`язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії.
Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що 23.04.2021р, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» та Товариства з додатковою відповідальністю “Тарасівська Іскра” було укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу №100/311/3, за умовами якого позивачем були прийняті на себе зобов`язання щодо продажу відповідачу електричної енергії . 
На підтвердження факту виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором № 100/311/3 від 23.04.2021р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» посилається на акти приймання-передачі електричної енергії, рахунки та звіти отримані від ОСР щодо фактичного корисного відпуску електроенергії 
Згідно складених актів загальна вартість спожитої в період травень – жовтень 2022р. електричної енергії становить 729 663,82грн. При цьому вартість спожитої електричної енергії була оплачена частково в суму 33 879,85грн. 
Таким чином, позивачем в рамках даної справи заявлено до стягнення заборгованість за період травень – жовтень 2022р в сумі 695 783,97грн. 
24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” було постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.
Місцезнаходженням Товариства з додатковою відповідальністю “Тарасівська Іскра” згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є Олешківський район Херсонська область, датою початку тимчасової окупації якого згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 є 24.02.2022.
Відповідно до ст. 1-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” №1207-VII (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.
Водночас, виходячи зі ст. 2 Закону №1207-VII, метою цього закону є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Частиною 2 ст. 13 Закону №1207-VII передбачено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 13-1 Закону №1207-VII на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
Наведені положення Закону №1207-VII дозволяють господарському суду зробити висновок про заборону здійснення господарської діяльності з переміщення товарів трубопровідним транспортом на тимчасово окуповану територію України.
В процесі вирішення даного спору судом були встановлені підстави для зупинення провадження до перегляду у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі також – Об`єднана палата) судового рішення у подібних правовідносинах у справі №908/1162/23, висновки щодо застосування норм права у межах якої мають бути застосовані під час вирішення даного спору.
Предметом розгляду Об`єднаною палатою у межах справи №908/1162/23 було питання застосування ч. 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 13-1 Закону № 1207-VII до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року до грудня 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”.
Відповідно п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1207-VII для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд постановою від 03.10.2025, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану” від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Чинна редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно” № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”, відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004, датою окупації Олешківського району Херсонської область є 24.02.2022.
Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України” правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
Таким чином Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень ст. 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі №908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення ст. 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”, є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
Верховний Суд у постанові від 23.10.2025 у справі №916/1650/23, застосувавши висновки об`єднаної палати у справі №908/1162/23, залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за період з березня до червня 2022 року, яка передавалася відповідачу на територію Херсонської області. 
Підсумовуючи вищевикладені висновки Верховного Суду щодо застосування норм Закону №1207-VII у подібних правовідносинах, господарський суд доходить висновку про необхідність застосування положень Закону до правовідносин сторін у даному спорі з дати тимчасової окупації Олешківського району Херсонська область, тобто з 24.02.2022р.
З урахуванням наведеного господарський суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю “Миколаївська електропостачальна компанія” до Товариства з додатковою відповідальністю “Тарасівська Іскра” позовних вимог про стягнення заборгованості за електричну енергію спожиту в травні -жовтні 2022р. в сумі 695 783,97грн. 
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Інші посилання та заперечення позивача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.
Суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, аналізуючи норми законодавства та наявні в матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська електропостачальна компанія” в повному обсязі.
Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст.129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська електропостачальна компанія” (54017, м. Миколаїв, вул. Погранична, 39/1, код ЄДРПОУ 42129888) до Товариства з додатковою відповідальністю “Тарасівська Іскра” (75140, Херсонська область, Олешківський район, с. Тарасівка, вул. Садова, 99, код ЄДРПОУ 00488958) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Акціонерного товариства “Херсонобленерго” (73003, м. Херсон, вул. Пестеля, 5) та Приватного акціонерного товариства “Національна енергетична компанія “Укренерго” (01032, Україна, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 25, код ЄДРПОУ 00100227) – відмовити повністю. 
2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю “Миколаївська електропостачальна компанія” (54017, м. Миколаїв, вул. Погранична, 39/1, код ЄДРПОУ 42129888) 

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення складено 11 вересня 2026 р.

Суддя К.Ф. Погребна