Справа № 153/1336/25
Провадження № 22-ц/801/1020/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дзерин М. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року | Справа № 153/1336/25 | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т.Б., Панасюка О. С., 
за участі секретаря судового засідання Канахівської М. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником – адвокатом Сопруном Володимиром Володимировичем, на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області, ухвалене 13 лютого 2026 року суддею Дзерином М. М. у м. Ямпіль, дата виготовлення повного рішення невідома, 
УСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 липня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).
За час перебування у шлюбі за спільні сумісні кошти подружжя було придбано автомобіль марки “MAZDA CX-5” 2018 року випуску, об`єм двигуна - 2488 куб.см, яким користувалася відповідачка, однак 15 червня 2025 року вона перереєструвала автомобіль на нового власника без згоди позивача.
Наразі шлюбні стосунки між сторонами фактично припинено, вони спільно не проживають та не підтримують сімейних зв`язків. 
У провадженні Ямпільського районного суду Вінницької області перебуває справа про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою.
Оскільки спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу за спільні кошти, тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.
За таких обставин, позивач ОСОБА_1 просив стягнути із відповідачки ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію частки автомобіля марки “MAZDA CX-5” 2018 року випуску, який до 15 червня 2025 року був зареєстрованим за ОСОБА_2 та був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у сумі 492 80 грн. 50 коп, а також понесені судові витрати.
13 лютого 2026 року рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області вказаний вище позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Сопруна В. В. подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у відзиві на позовну заяву нею вказувалося про квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки “Renault Megane” 2010 року випуску, які були придбані у шлюбі з позивачем, з метою встановлення усього набутого майна подружжя та рівності часток його поділу.
Разом із тим, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 70, 71 СК України, ст. 372 ЦК України та сталої судової практики зазначив, що факти набуття у спільну сумісну власність сторін квартири та авто марки «Renault Megane», 2010 року випуску, не входять до предмета доказування у цій справі та не стосуються заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим не взяв до уваги викладені у відзиві на позовну заяву доводи про те, що відповідачка витратила 29 500 доларів США на купівлю вказаної квартири.
Вважає, що суд першої інстанції при визначенні суми, яка підлягає стягненню як компенсація вартості 1/2 частки автомобіля марки “MAZDA CX-5”, безпідставно врахував висновок про вартість (витяг зі звіту) від 13.08.2025 № 4/А, який має ознаки недопустимості, недостовірності та недостатності доказів. 
Зокрема, зі змісту вказаного висновку (витягу зі звіту) вбачається, що позивачем оцінювачу надано інформацію лише про модель та марку авто, рік випуску, об`єм двигуна та повідомлено, що авто знаходиться у задовільному (робочому) стані. У свою чергу оцінювач при визначені вартості проаналізував середню ціну між двома подібними автомобілями. 
Звертає увагу на те, що позивачем не долучено до висновку додатки, а саме: сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, дані мережі інтернет, відповідь з сервісного центру МВС. Також не долучено самого звіту проведеної оцінки. 
З огляду на викладене, вважає, що не можливо перевірити чи проведене визначення ринкової вартості авто, відображене у висновку про вартість (витягу з звіту) від 13.08.2025 № 4/А ТОВ «Подільський експертний центр», відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні» та Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 145/5/2092. 
Також посилається на те, що ЦПК України визначає лише експерта як учасника судового процесу, який володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи, та який зобов`язаний надати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Снітко В. А., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Апеляційний суд згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом установлено, що 21 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), актовий запис №991. ОСОБА_3 змінила дошлюбне прізвище ОСОБА_4 на прізвище чоловіка ОСОБА_5 (а.с.10).
З інформації, наданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях 9 філія ГСЦ МВС від 28 липня 2025 року, встановлено, що 15 вересня 2023 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на транспортний засіб ‘MAZDA CX-5” 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см.куб., який 15 червня 2025 року був перереєстрований на нового власника (а.с.11).
З копії висновку про вартість, зробленого ТОВ «Подільський експертний центр» від 13 серпня 2025 року вих. №4/А, слідує, що орієнтовна середня вартість автомобіля марки “MAZDA CX-5” 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см.куб., враховуючи інформацію зі слів замовника: автомобіль знаходиться у задовільному стані (робочому), згідно даних продажу мережі Інтернет на подібне майно, становить 985 605 грн (а.с.12).
З копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2025 року №3245/2025/5414417 встановлено, що 14 червня 2025 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_6 автомобіль марки “MAZDA CX-5”, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, за домовленістю сторін оплата становила 250 000 грн. (а.с.40-42).
Відповідно до копії щорічної декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2024 рік суб`єкт декларування ОСОБА_2 задекларувала транспортний засіб автомобіль марки “MAZDA CX-5”, 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см3, із зазначенням вартості на дату набуття права 255 720 грн.(а.с.43-58).
Відповідно до копії договору міжнародного обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на умовах міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка» що ОСОБА_2 застрахувала транспортний засіб автомобіль марки “Renault Megane” 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 з 17 травня 2025 року по 16 червня 2025 року (а.с.59-64).
Відповідно до копії закордонного паспорта серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 виїжджала 17 травня 2025 року за межі України та 19 травня 2025 року повернулась (а.с.65-67).
З копії договору купівлі-продажу квартири від 28 червня 2023 року встановлено, що ОСОБА_7 придбала в ОСОБА_8 квартиру під номером АДРЕСА_1 (а.с.68-69).
З копії розписки від 28 червня 2023 року встановлено, що ОСОБА_8 отримав 29 500 доларів США за продаж квартири по АДРЕСА_2 від ОСОБА_2 (а.с.70).
З копії довідки, виданої ЖКК «Первомайський №8» від 24 вересня 2025 року, встановлено, що ОСОБА_2 проживала в квартирі по АДРЕСА_2 у період з липня 2023 року по червень 2025 року та вчасно сплачувала за послуги утримання будинку (а.с.71).
З копій чеків, виданих АТ «КБ «ПриватБанк», встановлено, що в період з серпня 2023 року по травень 2025 року ОСОБА_2 здійснювала оплату комунальних платежів за електроенергію по квартирі по АДРЕСА_2 (а.с.71-82).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі з позивачем відчужила спільне сумісне рухоме майно подружжя, зокрема автомобіль марки “MAZDA CX-5” 2018 року випуску, об`ємом двигуна 2488 см.куб, без згоди свого чоловіка.
Суд дійшов висновку, що розмір грошової компенсації за частку у спільному майні підлягає визначенню, виходячи з його реальної ринкової вартості, встановленої висновком про вартість, що забезпечує дотримання принципів рівності сторін та справедливості судового рішення.
При цьому, суд зазначив, що позивач вживав заходи для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідачка не спростувала визначений у висновку розмір ринкової вартості спірного майна.
Також суд першої інстанції виходив з того, що обставини можливого набуття іншого майна у період шлюбу, його оформлення на третіх осіб та джерел фінансування такого майна, зокрема квартири та автомобіля марки “Renault Megane” 2010 року випуску, не входять до предмета доказування у цій справі, оскільки не стосуються заявлених позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див.: постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок, що «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України)».
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Такі правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16 (провадження № 61-37616св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 127/16630/17 (провадження № 61-83св21), від 09 червня 2021 року у справі № 761/18817/17 (провадження № 61-6447св21), від 14 листопада 2024 року у справі № 727/1140/21 (провадження № 61-14646св23).
Як судом першої, так і судом апеляційної інстанції установлено, що позивач не давав згоди на продаж автомобіль марки “MAZDA CX-5”, тому одноособове розпорядження відповідачкою спільним майном надає йому право вимагати компенсацію. 
Надані відповідачкою копія закордонного паспорта з відміткою та страховий поліс на автомобіль “Renault Megane” 2010 року випуску підтверджують лише факт перетину кордону та користування цим авто, однак не можуть слугувати доказом передачі позивачу в Республіці Польща коштів від продажу автомобіля “MAZDA CX-5”, як стверджувала відповідачка у відзиві на позовну заяву.
Суд першої інстанції, установивши, що спірний транспортний засіб був набутий сторонами під час перебування у шлюбі, однак був відчужений відповідачкою без згоди позивача, дійшов правильного висновку, що транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя і на нього поширюється презумпція спільності майна подружжя.
Оскільки відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, стягнувши із неї на користь позивача грошову компенсацію за частку в спільному майні подружжя, виходячи із дійсної його вартості на час розгляду справи.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм статей 70, 71 СК України, статті 372 ЦК України та сталої судової практики, що нібито виявилося у виключенні фактів набуття у спільну сумісну власність сторін квартири АДРЕСА_1 та автомобіля “Renault Megane” 2010 року випуску із предмету доказування, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У даній справі позивачем у позовній заяві заявлено вимогу лише про стягнення з відповідачки грошової компенсації за частку автомобіля марки “MAZDA CX-5” 2018 року випуску.
З огляду на це, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що предметом даного спору є вимога про стягнення грошової компенсації за автомобіль марки “MAZDA CX-5” 2018 року випуску, тому обставини щодо можливого набуття іншого майна у період шлюбу, його оформлення на третіх осіб та джерел фінансування такого майна не входять до предмета доказування у цій справі, оскільки не стосуються заявлених позовних вимог.
Разом із тим, бажаючи поділити інше, набуте у шлюбі з позивачем майно, зокрема квартиру та інший автомобіль, відповідачка не була позбавлена права звернутися до суду із зустрічним позовом до позивача або пред`явити до нього новий позов про це, оплативши його судовим збором у встановленому законом розмірі, однак цього не зробила. 
Крім того, відповідачка не позбавлена права подати позов до матері позивача про повернення нажитих у шлюбі коштів у розмірі 29 000 доларів США чи їх частини, сплачених за придбання названої квартири або з іншим відповідним позовом.
Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно безпідставного врахування судом висновку про вартість (витяг зі звіту) від 13.08.2025 № 4/А автомобіля, який, на переконання відповідачки, має ознаки недопустимості, недостовірності та недостатності доказів, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №201/14044/16-ц, провадження №61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Доводи касаційної скарги про те, що дійсна вартість транспортних засобів встановлена довідками-рахунками, а не висновками автотоварознавчих досліджень, не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого».
Вирішуючи питання про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля “MAZDA CX-5” 2018 року на користь позивача суд першої інстанції правильно виходив із висновку про вартість (витягу зі звіту) вказаного автомобіля, зробленого ТОВ «Подільський експертний центр», оскільки як установлено колегією суддів будь - яких інших доказів, крім вказаного висновку матеріали цивільної справи не містять.
Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - Закон № 2658-III).
Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III).
З матеріалів цивільної справи вбачається, що висновок про вартість (витяг зі звіту), зроблений ТОВ «Подільський експертний центр», яке має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 09 травня 2022 року № 187/22, видане ФДМУ. 
Із змісту поданого висновку (витяг зі звіту) про вартість слідує, що оцінювач ОСОБА_9 має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача від 15.12.2007 ФДМУ № 5544, із посвідченням про підвищення кваліфікації МФ № 3279 - ПК від 15.05.2024.
Зазначаючи про те, що позивачем надано оцінювачу інформацію лише про модель та марку авто, рік випуску, об`єм двигуна та повідомлено, що авто знаходиться у задовільному (робочому) стані, а оцінювач при визначені вартості проаналізував середню ціну між двома подібними авто, відповідачка не була позбавлена можливості надати суду інший висновок про оцінку спірного автомобіля.
Крім того, як відповідачка, так і її представниця – адвокат Сердечнюк М. В. були обізнані із позовною заявою та долученими до неї додатками, у тому числі, висновком про вартість (витяг зі звіту), однак із клопотаннями про призначення та проведення судової експертизи не звертались, доказів звернення до експертного закладу щодо отримання рецензії на звіт щодо визначення ринкової вартості транспортного засобу не подавали.
З огляду на викладене, також безпідставними є й доводи апеляційної скарги про неможливість перевірити чи відповідає визначення ринкової вартості автомобіля у висновку (витягу із звіту) від 13.08.2025 № 4/А ТОВ «Подільський експертний центр» вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні» та Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 145/5/2092.
Із клопотанням про призначення транспортно-товарознавчої експертизи апелянтка звернулася лише під час апеляційного розгляду. Разом із тим, ухвалою апеляційного суду від 29.07.2026 у задоволенні клопотання було відмовлено, оскільки представник відповідачки не обґрунтовував неможливості його подання у встановлений ст. 83 ЦПК України строк.
Відповідачка не зверталася з клопотанням про витребування чи надання додатків до висновку (витягу зі звіту), а саме: сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, кваліфікаційного свідоцтва оцінювача, даних з мережі Інтернет, відповіді сервісного центру МВС, а тому їх відсутність не є підставою для скасування ухваленого рішення.
ЦПК України не забороняє визнавати звіт про оцінку майна письмовим доказом, оскільки суд оцінює його на загальних підставах поряд з іншими доказами, тому доводи про те, що лише експерт є учасником судового процесу зі спеціальними знаннями для надання висновку, не свідчать про неможливість дослідження судом такого звіту як письмового доказу на підтвердження вартості майна.
Відтак, ураховуючи, що посилання відповідачки у апеляційній скарзі висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції належить віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником – адвокатом Сопруном Володимиром Володимировичем, залишити без задоволення.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 13 лютого 2026 року залишити без змін.
Понесені скаржницею у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за нею.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий         О. В. Ковальчук

Судді:         Т. Б. Сало 

О. С. Панасюк