ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 161/10350/22
провадження № 61-5464св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Веремчук Сергій Володимирович, Управління охорони здоров`я Луцької міської ради (правонаступником якого є Департаменту соціальної політики Луцької міської ради), ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2024 року в складі судді Івасюти Л. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 20 березня 2025 року в складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Веремчук С. В., Управління охорони здоров`я Луцької міської ради, про визнання недійсним договору дарування квартири.
Позов мотивований тим, щойого дружина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на тяжкий психічний розлад, з приводу чого отримує медичну допомогу у Волинській обласній психіатричній лікарні з 24 березня 2020 року.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2021 року ОСОБА_5 визнано недієздатною, над нею встановлено опіку, опікуном призначено ОСОБА_1 . Під час розгляду справи про визнання його дружини недієздатною йому стало відомо, що 24 квітня 2020 року ОСОБА_5 подарувала належну їй на праві власності квартиру, в якій вони разом проживають, своїй сестрі ОСОБА_2 . Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В.
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 30 липня 2021 року № 184 ОСОБА_5 виявляла ознаки хронічного, стійкого психічного розладу у вигляді судинної деменції змішаного типу. Унаслідок свого психічного стану ОСОБА_5 позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Також позивач наголошував, що його дружина ОСОБА_5 є особою похилого віку, після укладення договору дарування вона продовжила проживати у квартирі, яка є її єдиним житлом, не вчиняла дій, які могли б свідчити про її небажання користуватися спірною квартирою, тобто фактично квартира не була передана обдаровуваній ОСОБА_2 .
Отже, оспорюваний договір дарування є недійсним, адже на час укладення цього договору ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та (або) не могла ними керувати. Тому він звернувся до суду із позовом у цій справі як опікун ОСОБА_5 .
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив:
визнати недійним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В., від 24 квітня 2020 року;
скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер 2073185307101 від 24 квітня 2020 року, ухвалене приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В.;
повернути майно квартиру АДРЕСА_1 до попереднього стану;
стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.
У грудні 2022 року представник позивача подав до суду заяву про зміну підстав позову.
У цій заяві зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина позивача - ОСОБА_5 , у зв`язку з чим є всі підстави вважати, що укладений договір дарування квартири порушує права та інтереси ОСОБА_1 як спадкоємця після смерті своєї дружини ОСОБА_5 . Тому він має право на звернення до суду з відповідним позовом з інших підстав.
З урахуванням заяви про зміну підстави позову, позивач просив:
визнати недійним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В., від 24 квітня 2020 року.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2024 року залучено до участі у цій справі ОСОБА_3 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні до суду ОСОБА_1 наголошував, що його дружина ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного договору дарування квартири не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тому її дійсного волевиявлення на відчуження квартири не було і такий договір порушує його права.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України є абсолютна нездатність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Проведена у справі посмертна судово-психіатрична експертиза від 04 березня 2024 року № 79 не надала чіткого та категоричного висновку про неможливість ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними саме на час укладення оспорюваного договору дарування від 24 квітня 2020 року. 
Відповідно до пояснень лікаря-судово-психіатричного експерта ОСОБА_6 медичних документів, з яких можна було б дійти висновку, що на момент укладення правочину ОСОБА_5 страждала на психічні розлади не було. Психічне захворювання, про яке йдеться у висновку експерта, а саме виражене когнітивне зниження (до рівня деменції) може коливатися в залежності від загального стану її здоров`я, коли людина може почуватися нормально.
Показання допитаних свідків мають лише побічне значення і містять інформативний характер щодо побутового життя подружжя. Оскільки свідки не мають медичної освіти та чітко не вказали, з якого часу та в якій мірі у ОСОБА_5 спостерігалися розумові відхилення, їхні пояснення не є переконливим доказом того, що у момент укладення правочину її волевиявлення не було вільним.
Таким чином, на підставі статей 12, 76, 81, 89 ЦПК України та з урахуванням презумпції психічного здоров`я (стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу»), суд дійшов висновку, що позивач не довів ту обставину, що ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування квартири перебувала у стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 20 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2024 року - без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що стаття 225 ЦК України передбачає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд має призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Водночас підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 березня 2024 року № 79 досліджені матеріали не містять достовірної інформації про присутність у ОСОБА_5 проявів вираженого психічного дефекту протягом принаймні шести місяців до дня укладення оспорюваного правочину, що не дає підстави для формальної діагностики деменції саме на день 24 квітня 2020 року. На час укладення договору дарування своєї квартири, 24 квітня 2020 року, ОСОБА_5 виявляла ознаки вираженого когнітивного зниження (до рівня деменції), внаслідок чого вірогідно не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Допитаний в судовому засіданні лікар-судово-психіатричний експерт ОСОБА_6 пояснив, що медичних документів, з яких можна було б дійти висновку, що на момент укладення правочину ОСОБА_5 страждала на психічні розлади не було. Психічне захворювання, про яке йдеться у висновку експерта, а саме виражене когнітивне зниження (до рівня деменції) може коливатися в залежності від загального стану її здоров`я, коли людина може почуватися нормально.
Водночас проведена на підставі ухвали суду судово-психіатрична експертиза від 04 березня 2024 року № 79 не зробила висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 у момент вчинення договору дарування квартири розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними Тому апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, що показання свідків про поведінку ОСОБА_5 у момент вчинення договору дарування квартири мають побічне значення для встановлення того, чи в момент вчинення договору дарування ОСОБА_5 за станом свого здоров`я розуміла значення своїх дій і могла керувати ними.
За таких обставин, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність судового рішення.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У квітні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 . Просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 20 березня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду саме у зв`язку з тим, що його дружина страждала на тяжкий психічний розлад, з приводу чого отримувала медичну допомогу з 24 березня 2020 року. За життя ОСОБА_5 на підставі судового рішення визнано недієздатною. Під час розгляду цієї справи, 12 липня 2021 року, була проведена судово-психіатрична експертиза, яка встановила, що вона позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За час розгляду справи про визнання недійсним договору дарування ОСОБА_5 померла, а тому в справі проводилась посмертна судово-психіатрична експертиза. Таким чином, особливе значення мали показання свідків, які надавали оцінку психічного стану ОСОБА_5 на час укладення договору дарування квартири. Сам договір був укладений 24 квітня 2020 року, тобто за рік і три місяці до складання висновку судово-психіатричного експерта від 12 липня 2021 року. При проведенні вказаної судово-психіатричної експертизи експерт оглядав ОСОБА_5. та досліджував ті ж самі медичні документи, що і в подальшому досліджував інший експерт при складанні висновку від 04 березня 2024 року. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 04 березня 2024 року № 79 ОСОБА_5 вірогідно на час укладення договору дарування 24 квітня 2020 року не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_6 зазначив, що для можливого категоричного висновку йому необхідно було дослідити свідчення, в тому числі свідка ОСОБА_7 . При цьому в самому висновку судово-психіатричного експерта зазначено, що «експерту не вдалось провести повного дослідження обставин, що мають значення у справі... через дефект аудіо запису судового засідання 04.04.2023 не вдалось дослідити свідчень ОСОБА_7 »;
відповідно до статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту. Фактично сам експерт визнав, що проведена експертиза була неповною із об`єктивних причин. На переконання скаржника, для усунення неповноти експертизи необхідно було повторно допитати у судовому засіданні як свідка ОСОБА_7 . Цей допит необхідний був для подальшого призначення додаткової судово-психіатричної експертизи. Проте у задоволенні такого клопотання суд безпідставно відмовив, що позбавило позивача можливості заявити клопотання про призначення додаткової судової-психіатричної експертизи;
крім цього, в підготовчому судовому засіданні при допиті експерта ОСОБА_6 виникли обставини, які давали підстави для подання до суду клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи. Проте для підготовки такого клопотання необхідний час, а тому було заявлено клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні із метою виконання вимог статей 182, 183 ЦПК України. Суд у задоволенні такого клопотання безпідставно відмовив;
посилання суду в рішенні на показання свідка ОСОБА_7 не відповідають дійсному змісту таких показань. Так, вона пояснила у судовому засіданні, що ОСОБА_5 була неадекватна, не розуміла своїх дій, не впізнавала інших людей і це було саме навесні 2020 року. Тому висновок суду про те, що жоден зі свідків чітко не вказав з якого часу та в якій мірі у ОСОБА_5 спостерігалось розумове відхилення, є безпідставним;
інформація щодо психічної повноцінності учасника процесу може бути отримана не тільки з медичної документації, а з допитів родичів, знайомих, співробітників. Указані дані мають важливе значення для експертів незалежно від того чи перебувала особа під наглядом психіатра чи ні. Психічний розлад міг мати місце давно в минулому, мати прихований характер і розцінювався оточуючими, як особливості характеру. А тому надзвичайно важливими є показання свідків, що характеризують поведінку особи у період, в який вчинено правочин. Головною особливістю судово-психіатричних експертиз у цивільних справах про визнання укладеної угоди недійсною є ретроспективна оцінка психічного стану особи у період укладення угоди. Здійснити цю оцінку не завжди просто, тому особлива увага приділяється будь яким відомостям про психічний стан особи напередодні, під час та після вчинення юридично-правового акта. На переконання скаржника, є незрозумілою позиція суду, коли існує можливість надати експерту всі необхідні йому дані для отримання категоричного висновку, а суд фактично відмовляє експерту у надані йому таких даних;
під час апеляційного розгляду справи позивачем також заявлялось клопотання про виклик свідка ОСОБА_7 , але у задоволенні цього клопотання відмовлено. При цьому, в постанові суду апеляційної інстанції взагалі не надана оцінка неповноти висновку судово-психіатричного експерта;
відповідно до пункту 2 частини третьої статті 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є те, що в ухвалені судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими. В апеляційній скарзі зазначено про те, що 02 жовтня 2024 року представником позивача була зроблена заява про відвід судді і прохання визнати підстави відводу обґрунтованими. Такими підставами є об`єктивні сумніви в неупередженості та об`єктивності судді Івасюти Л. В. Зокрема, у заяві про відвід було зазначено «Так, коли я висказав заперечення при допиті експерта ОСОБА_6 , суддя Івасюта Л. В. мені наголосила, що свої заперечення я буду викладати в апеляційній скарзі, тобто ще до виходу у нарадчу кімнату для постановлення рішення, суддя вирішила, що в позовних вимогах буде відмовлено, і я, як представник позивача, буду подавати апеляційну скаргу. При допиті експерта ОСОБА_6 виникли обставини, які погляд підстави для клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи. Для підготовки такого клопотання необхідний час і було заявлено клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою виконання вимог статей 182, 183 ЦПК України. Судом безпідставно було відмовлено в задоволенні такого клопотання. При цьому, суддя навіть не ознайомившись з ним, заявила, що висновок експерта їй зрозумілий і в клопотанні немає необхідності. Суд апеляційної інстанції всупереч вимог пункту «в» частини третьої статті 382 ЦПК України взагалі не зазначив мотивів відхилення цього аргументу апеляційної скарги у судовому рішенні;
висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У червні 2025 року від ОСОБА_2 надійшов відзив, який підписаний представником ОСОБА_14 Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України). За результатами проведеної у справі посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 березня 2024 року № 79 ОСОБА_5 вірогідно на час укладення договору дарування не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Таким чином, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи достовірно не підтверджує тих обставин, на які посилався позивач, а тому у судів не було підстав для задоволення позовних вимог;
предметом посмертної судово-психіатричної експертизи в цивільному судочинстві є оцінка психічного стану особи, її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на період юридично значущої дії (угоди), яка сталася у минулому. При цьому, посмертна судово-психіатрична експертиза у цивільному судочинстві має певні специфічні особливості, які відрізняють її від інших психіатричних експертиз. Так, об`єктом посмертної судово-психіатричної експертизи є, в першу чергу, медична документація, а похідними - інші відомості, які можуть вказувати на стан підекспертного. Експерт не має можливості безпосередньо дослідити психічний стан підекспертного, а лише проводить його вторинну оцінку, аналізуючи відомості, котрі вказують, як цей психічний стан та поведінка оцінювалась у різні проміжки часу, в тому числі і в період укладання угоди, медичними працівниками, оточуючими, сусідами та знайшли відображення в поданих матеріалах. Таким чином, діагностична задача вирішується експертом не безпосередньо стосовно підекспертного, а опосередковано, через оцінку інформації, яка міститься в досліджуваних об`єктах на предмет її відповідності існуючим у психіатрії діагностичним стандартам;
опитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_6 вказав, що при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи базовим є дослідження медичної документації, адже у ній зафіксовані фахові оцінки спеціалістів медичної галузі. Із врахуванням цих обставин та дослідження відповідних документів у сукупності із суперечливими показаннями свідків експерт дійшов висновку, який викладений у звіті від 04 березня 2024 року № 79;
за результатами дослідження та аналізу показань свідків, в яких жоден з них чітко не вказав, з якого часу та в якій мірі в ОСОБА_5 спостерігалися розумові відхилення та чи могли вони вплинути на її свідомість у момент укладення оспорюваного правочину, суд правильно визнав, що такі показання не є переконливими доказами того, що вона у момент укладення договору дарування перебувала в стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі;
опіка ОСОБА_1 , встановлена рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2021 року над його дружиною ОСОБА_5 , припинилась 13 листопада 2022 року в зв`язку з її смертю. За таких обставин, ОСОБА_1 не може виступати в суді від імені та в інтересах своєї підопічної ОСОБА_5 як її законний представник. Разом з цим, згідно з пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;
під час судового розгляду представник ОСОБА_1 , 12 грудня 2022 року, подав суду клопотання про зміну підстав позову, яким одночасно зменшив позовні вимоги та просив визнати недійсним договір дарування спірної квартири від 24 квітня 2020 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . З урахуванням фактичних обставин цієї справи та заявлених позовних вимог слід дійти висновку, що обраний спосіб захисту не є ефективним, не відповідає цілям судочинства та не матиме наслідком поновлення прав позивача.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі № 161/10350/22 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У травні 2025 року матеріали справи № 161/10350/22 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2026 року заяву Департаменту соціальної політики Луцької міської радипро заміну неналежної третьої особи у справі на її правонаступника задоволено; залучено Департамент соціальної політики Луцької міської радидо участі у цій справі як правонаступника Управління охорони здоров`я Луцької міської ради; справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 30 квітня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що відповідно до договору дарування від 24 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В., реєстраційний № 938, ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_1 , яку вона подарувала ОСОБА_8 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2021 року, яке набрало законної сили 01 листопада 2021 року, ОСОБА_5 визнано недієздатною, встановлено над нею опіку та призначено ОСОБА_1 її опікуном.
Під час розгляду справи про визнання ОСОБА_5 недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна щодо неї, 12 липня 2021 року, проводилася судово-психіатрична експертиза, згідно з висновком якої у ОСОБА_5 виявляються ознаки хронічного, стійкого психічного розладу у вигляді судинної деменції змішаного типу.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
З метою визначення того чи усвідомлювала ОСОБА_5 значення своїх дій та (або) могла керувати ними під час укладення оспорюваного договору дарування квартири у справі було призначено посмертну судову-психіатричну експертизу.
Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 березня 2024 року № 79 досліджені матеріали не містять достовірної інформації про присутність у ОСОБА_5 проявів вираженого психічного дефекту протягом принаймні шести місяців до дня укладення оспорюваного правочину, що не дає підстави для формальної діагностики деменції саме на 24 квітня 2020 року. На час укладення договору квартири, 24 квітня 2020 року, ОСОБА_5 виявляла ознаки вираженого когнітивного зниження (до рівня деменції), внаслідок чого, вірогідно не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Надаючи роз`яснення висновку судово-психіатричного експерта від 04 березня 2024 року № 79, лікар - судово-психіатричний експерт ОСОБА_6 повідомив суду, що медичних документів, з яких можна було б дійти висновку, що на момент укладення правочину ОСОБА_5 страждала на психічні розлади не було. Психічне захворювання, про яке йдеться у висновку експерта, а саме виражене когнітивне зниження (до рівня деменції) може коливатися в залежності від загального стану її здоров`я, коли людина може почуватися нормально.
Допитані у судовому засіданні як свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 пояснили суду, що зі слів ОСОБА_1 їм відомо про те, що його дружина ОСОБА_5 страждала на психічні розлади.
Свідок ОСОБА_11 , яка є рідною сестрою позивача ОСОБА_1 , повідомила, що в 2018 році вона помітила зміни в поведінці ОСОБА_5 , зокрема у її мові, яка не відповідала темі розмови. У 2019 році вона перестала впізнавати людей, користуватися туалетом, їла сирі та не приготовлені продукти. В 2020 році приїхала її сестра ОСОБА_2 та забрала ОСОБА_5 до себе на місяць, після чого привезла назад, саме в той час і був оформлений договір дарування квартири. Через проблеми зі здоров`ям ОСОБА_5 , вона разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ходили в психіатричну лікарню, де ОСОБА_5 було призначено лікування 
Допитані як свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 пояснили, що у ОСОБА_5 були певні відхилення у поведінці, зокрема вона забувала імена людей, події, але була спокійною. ОСОБА_1 зловживав спиртними напоями, міг ображати дружину, принижувати її через, що вона була стривоженою, постійно переживала.
Крім того, під час судового розгляду відповідач ОСОБА_2 пояснила, що її сестра почала працювати з 18 років та після багатьох років роботи отримала та приватизувала квартиру. 30 жовтня 1997 року сестра одружилась із ОСОБА_1 , який зловживав спиртними напоями, ображав сестру, принижував її. У 2012 році сестра склала заповіт, яким заповіла свою квартиру племіннику ОСОБА_3 . До осені 2019 року ОСОБА_5 працювала прибиральницею, але після перенесеної застуди звільнилася. ОСОБА_1 продовжував зловживати спиртними напоями. Коли ОСОБА_5 проживала у неї, то повідомила, що бажає подарувати свою квартиру. Організацією переоформлення та збором документів займався ОСОБА_3 , за рекомендацією нотаріуса було прийнято рішення про оформлення договору дарування на неї, а не на сина ОСОБА_3 24 квітня 2020 року вони поїхали до нотаріуса у м. Луцьк, де уклали договір дарування. При цьому, в ОСОБА_5 нотаріус перепитував чи вона розуміє, що відчужує свою квартиру, на що вона відповіла, що розуміє.
Позиція Верховного Суду
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження 
№ 61-37390свп18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Касаційний суд вже наголошував, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).
З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див., зокрема, постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 161/17119/16-ц (провадження 
№ 61-11268св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року в справі № 307/3040/19 (провадження № 61-13473св20)).
Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що
«правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 (провадження № 61-13462св18) зазначено, що:
«підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року№ 61-5896св18.
Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій, визнаючи оспорювані правочини недійними, взяли до уваги лише висновок посмертної судової-психіатричної експертизи, без урахування інших доказів, які були у справі».
Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебувають у провадженні, зокрема, суду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати (стаття 105 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2018 року у справі № 387/266/17 (провадження № 61-12072св18) вказано, що «статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи».
Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України (див. постанови Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23) та від 27 листопада 2024 року у справі № 161/20020/19 (провадження № 61-14626св23)).
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (частина друга статті 113 ЦПК України).
Первинною є експертиза, при проведенні якої об`єкт досліджується вперше. Додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи (див. постанову Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 201/15019/14-ц (провадження № 61-22773св19)).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (недопустимі докази); обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77 - 80 ЦПК України).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).
Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, ОСОБА_1 посилався на те, що його дружина ОСОБА_5 страждала на тяжкий психічний розлад, з приводу чого отримувала медичну допомогу з 24 березня 2020 року. Надалі рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2021 року ОСОБА_5 визнано недієздатною, над нею встановлено опіку, а його призначено опікуном. Під час розгляду справи про визнання його дружини недієздатною йому стало відомо, що 24 квітня 2020 року ОСОБА_5 відчужила належну їй на праві власності квартиру, в якій вони разом проживали, на підставі договору дарування своїй сестрі ОСОБА_2 . Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 30 липня 2021 року № 184 ОСОБА_5 виявляла ознаки хронічного, стійкого психічного розладу у вигляді судинної деменції змішаного типу. Унаслідок свого психічного стану ОСОБА_5 позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Його дружина ОСОБА_5 на час вчинення оспорюваного правочину була особою похилого віку, після укладення договору дарування вона продовжувала проживати у квартирі, яка була її єдиним житлом, не вчиняла дій, які могли б свідчити про її небажання користуватися спірною квартирою, тобто фактично квартира не була передана обдаровуваній ОСОБА_2 . На переконання позивача, оспорюваний договір дарування є недійсним, адже на час укладення цього договору ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та (або) не могла ними керувати. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина позивача померла, то у нього є підстави вважати, що укладений договір дарування квартири порушує його права та інтереси як спадкоємця після смерті ОСОБА_5 . Тому у нього є право на звернення до суду з відповідним позовом;
під час розгляду справи суди встановили, що:
- рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2021 року, яке набрало законної сили 01 листопада 2021 року, ОСОБА_5 визнано недієздатною, встановлено над нею опіку та призначено ОСОБА_1 її опікуном. Під час розгляду цієї справи, 12 липня 2021 року, проводилася судово-психіатрична експертиза, згідно з висновком якої у ОСОБА_5 виявлено ознаки хронічного, стійкого психічного розладу у вигляді судинної деменції змішаного типу;
-  ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла;
- з метою визначення того чи усвідомлювала ОСОБА_5 значення своїх дій та (або) могла керувати ними під час укладення оспорюваного договору дарування квартири у справі було призначено посмертну судову-психіатричну експертизу. У висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 березня 2024 року № 79 вказано, що досліджені матеріали не містять достовірної інформації про присутність у ОСОБА_5 проявів вираженого психічного дефекту протягом принаймні шести місяців до дня укладення оспорюваного правочину, що не дає підстави для формальної діагностики деменції саме на 24 квітня 2020 року. На час укладення договору квартири, 24 квітня 2020 року, ОСОБА_5 виявляла ознаки вираженого когнітивного зниження (до рівня деменції), внаслідок чого, вірогідно не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними;
- згідно з роз`ясненнями висновку судово-психіатричного експерта від 04 березня 2024 року № 79, який надано лікарем - судово-психіатричним експертом ОСОБА_6 , медичних документів, з яких можна було б дійти висновку, що на момент укладення правочину ОСОБА_5 страждала на психічні розлади не було. Психічне захворювання, про яке йдеться у висновку експерта, а саме виражене когнітивне зниження (до рівня деменції) може коливатися в залежності від загального стану її здоров`я;
відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України є абсолютна нездатність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. На переконання судів попередніх інстанцій, посмертна судово-психіатрична експертиза від 04 березня 2024 року № 79, яка проведена під час розгляду справи, не надала чіткого та категоричного висновку про неможливість ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними саме на час укладення оспорюваного договору дарування від 24 квітня 2020 року. У своїх поясненнях лікар - судово-психіатричний експерт ОСОБА_6 зазначив, що медичних документів, з яких можна було б дійти висновку, що на момент укладення правочину ОСОБА_5 страждала на психічні розлади не було. Психічне захворювання, про яке йдеться у висновку експерта, а саме виражене когнітивне зниження (до рівня деменції) може коливатися в залежності від загального стану її здоров`я. Крім того, суди вважали, що показання допитаних свідків мають лише побічне значення і містять інформативний характер щодо побутового життя подружжя. Оскільки свідки не мають медичної освіти та чітко не вказали, з якого часу та в якій мірі у ОСОБА_5 спостерігалися розумові відхилення, їхні пояснення не є переконливим доказом того, що у момент укладення правочину її волевиявлення не було вільним. За таких обставин, ураховуючи презумпцію психічного здоров`я, суди зробили висновок, що позивач не довів того, що ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування квартири перебувала у стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі;
в апеляційній скарзі (т. 2, а. с. 83-86) ОСОБА_1 зазначав, що:
- відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 04 березня 2024 року № 79 ОСОБА_5 вірогідно на час укладення договору дарування 24 квітня 2020 року не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними;
- допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_6 зазначав, що для можливого категоричного висновку йому необхідно було дослідити свідчення, в тому числі свідка ОСОБА_7 ;
- у висновку судово-психіатричного експерта зазначено, що «експерту не вдалось провести повного дослідження обставин, що мають значення у справі... через дефект аудіо запису судового засідання 04 квітня 2023 року не вдалось дослідити свідчень ОСОБА_7 »;
- сам експерт визнав, що проведена експертиза була неповною із об`єктивних причин. Для усунення неповноти експертизи необхідно було повторно допитати у судовому засіданні як свідка ОСОБА_7 . Цей допит необхідний був для подальшого призначення додаткової судово-психіатричної експертизи. Проте у задоволенні такого клопотання суд необґрунтовано відмовив, що позбавило позивача можливості заявити клопотання про призначення додаткової судової-психіатричної експертизи;
- крім цього, в підготовчому судовому засіданні при допиті експерта ОСОБА_6 виникли обставини, які давали підстави для подання до суду клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи. Проте для підготовки такого клопотання необхідний час, а тому було заявлено клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні із метою виконання вимог статей 182, 183 ЦПК України. Суд у задоволенні такого клопотання безпідставно відмовив;
- посилання суду в рішенні на показання свідка ОСОБА_7 не відповідають дійсному змісту таких показань. Так, вона пояснила у судовому засіданні, що ОСОБА_5 була неадекватна, не розуміла своїх дій, не впізнавала інших людей і це було саме весною 2020 року. Тому висновок суду про те, що жоден із свідків чітко не вказав з якого часу та в якій мірі в ОСОБА_5 спостерігалось розумове відхилення, є помилковим;
таким чином, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі фактично посилався на те, що суд першої інстанції під час розгляду справи не надав йому можливості усунути неповноту висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 березня 2024 року № 79, безпідставно відмовивши у задоволенні клопотання про оголошення перерви для надання часу з метою підготовки заяв про повторний допит свідка ОСОБА_7 та призначення додаткової судово-психіатричної експертизи (т. 2, а. с. 30), про виклик свідка ОСОБА_7 (т. 2, а. с. 67-70);
апеляційний суд, погодившись з висновком суду першої інстанції по суті вирішення спору, належним чином доречних доводів (аргументів) апеляційної скарги, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, не спростував та оцінки їм не надав. Більш того, під час апеляційного перегляду справи представник позивача подав до суду заяву про виклик свідка ОСОБА_7 , у якій зазначив, що допит цього свідка необхідний для подальшого призначення додаткової судово-психіатричної експертизи. Проте у задоволенні такої заяви апеляційний суд відмовив (т. 2, а. с.158-161).
також суд апеляційної інстанції не надав відповідь на аргумент апеляційної скарги про безпідставну відмову суду першої інстанції в задоволенні заяви про відвід судді, яку позивач обґрунтовував сумнівами в неупередженості та об`єктивності судді.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).
За таких обставин суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, зробив передчасний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири. Тому оскаржену постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Постанову Волинського апеляційного суду від 20 березня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Волинського апеляційного суду від 20 березня 2025 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко