КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року № 320/29312/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Діски А.Б., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії -,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві щодо не зняття арешту з майна у виконавчому провадженні № 44821116 та скасувати арешт нерухомого майна, накладений державним реєстратором Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Медведєвою Оленою Олегівною 28.09.2017, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 37315560, номер запису про обтяження: 22568456 (спеціальний розділ). 
Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно відомостей про нерухоме майно в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 16856494523) позивачу стало відомо про наявне обтяження № 22568456, зареєстроване 28.09.2017 Дарницьким РВ ДВС м. Київ про арешт нерухомого майна, підставою для державної реєстрації якого стала постанова про арешт майна боржника від 28.09.2017 ВП № 44821116. Позивач вказує, що незважаючи на фактичне виконання судового рішення з конфіскації майна, арешт на нерухоме майно продовжує існувати, що порушує права позивача. 
Ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. 
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень (посилання: https://reyestr.court.gov.ua/Review/35298003) вироком Дарницького районного суду м. Києва від 04.09.2013 у справі № 1-1116/11 було засуджено позивача. Вироком суду було призначено таке додаткове покарання, як конфіскація майна.
18.09.2014 заступником начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Шевченком С. П. відкрито виконавче провадження № 44821116 на підставі виконавчого листа № 1-1116/11, виданого 11.09.2014 Дарницьким районним судом м. Києва про конфіскацію всього майна ОСОБА_1 . 
13.07.2015 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем органу ДВС Дарницького РУЮ м. Києва Романенко Л. П. при примусовому виконанні виконавчого листа від 11.09.2014 № 1-1116/11 накладено арешт на все майно, що належить боржнику із забороною відчуження. 
28.09.2017 постановою про арешт майна боржника при примусовому виконанні виконавчого листа від 11.09.2014 № 1-1116/11 накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .
Постановою про повернення виконавчого документу стягувачу від 09.01.2018 відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що майно, яке підлягає конфіскації в дохід держави не розшукано, і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними, виконавчий документ повернуто стягувачу. 
В подальшому, при зверненні до відомостей про нерухоме майно в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 16856494523) позивачу стало відомо про наявне обтяження № 22568456, зареєстроване 28.09.2017 Дарницьким РВ ДВС м. Київ про арешт нерухомого майна, підставою для державної реєстрації якого стала постанова про арешт майна боржника від 28.09.2017 ВП № 44821116.
Позивач звернувся до відповідача 21.05.2025 із заявою про надання відомостей щодо виконавчого провадження № 44821116, а також щодо можливості закриття провадження та зняття арешту.
Листом від 28.05.2025 Дарницький відділ державної виконавчої служби у м. Києві повідомив, що у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначив, що згідно статті 59 цього Закону особа, на майно якої накладено арешт може звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не зняття арешту з майна позивача, останній звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини щодо здійснення виконавчих дій до 05.10.2016 регулювались Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження далі – Закон № 606-XIV). З 05.10.2016 вступив у силу Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII).
Як було встановлено судом, у виконавчому провадженні № 44821116 державним виконавцем здійснювалось примусове виконання виконавчого листа від 11.09.2014 № 1-1116/11, виданого Дарницьким районним судом м. Києва. Виконавче провадження відкрито 18.09.2014, а постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження датовані 13.07.2015 та 28.09.2017 відповідно. 
Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Отже, аналіз наведеної норми свідчить про те, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону № 606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 44821116 та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.07.2015, а під час прийняття постанови про арешт майна боржника від 28.09.2017 діяв Закон № 1404-VІІІ, прикінцевими та перехідними положеннями якого встановлено, що після набрання чинності цього Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.
Відповідно до положень статті 1 Законів №№ 606-XIV, 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Закону № 606-XIV відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.
Згідно із статтею 19 частинами 1-4 Закону України № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках. 
У заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника. 
У заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження. 
Під час пред`явлення виконавчого документа або його дубліката до виконання разом з ним подаються: 1) у разі виконання рішення про конфіскацію майна засудженого за вироком суду - копія опису майна і копія вироку. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опис майна не проводився; 2) у разі виконання рішення про конфіскацію майна за постановою суду - копія протоколу вилучення майна, що підлягає конфіскації, або довідка про відсутність такого майна.
Як було встановлено з матеріалів справи, 18.09.2014 державним виконавцем Шевченком С.П. відкрито виконавче провадження № 44821116 на підставі виконавчого листа № 1-1116/11, виданого 11.09.2014 Дарницьким районним судом м. Києва про конфіскацію всього майна ОСОБА_1 . 
Постановами від 13.07.2015 та 28.09.2017 на майно боржника було накладено арешт. 
09.01.2018 виконавче провадження № 44821116 було завершене з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, про що було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Згідно частини п`ятої статті 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Частинами п`ятою і шостою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.
Згідно статті 57 Закону № 606-XIV, статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Згідно з частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Згідно з частиною четвертою статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:
1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;
2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;
4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;
5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;
6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;
7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).
Суд зазначає, що строки пред`явлення даного виконавчого документу до примусового виконання (після його повернення 09.01.2018) сплинули, а в матеріалах справи відсутні докази, що такі строки поновлювались стягувачу, або повторного пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання, що також свідчить про відсутність чинних майнових вимог стягувача, задоволення яких можливе здійснити шляхом використання процедури примусового виконання вказаного виконавчого документа, як завершальної стадії виконання судових рішень
Зазначене унеможливлює здійснення державним виконавцем в межах даного провадження будь-яких виконавчих дій (в тому числі шляхом звернення стягнення на нерухоме майно), а тому наразі відпала реальна потреба у даному виді забезпечення, а наявність такого арешту на усе нерухоме майно позивача за даних обставин призводить до порушення справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, та надмірного втручання держави у право особи на мирне володіння майном, а відтак таке порушене право підлягає захисту шляхом скасування цих обмежень, і такий спосіб захисту є ефективним засобом юридичного захисту порушеного права позивача.
Крім того, у розумінні приписів статті 59 частини 1 Кримінального кодексу України (далі КК України) конфіскація майна - різновид додаткового кримінального покарання і полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.
Статтею 48 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) визначено порядок виконання покарання у виді конфіскації майна та встановлено, що суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Водночас, статтею 49 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління. Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом.
Таким чином, виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби, зокрема, з певними особливостями. Так, державний виконавець отримує від суду, який постановив вирок наступні документи: 1) якщо опис майна проводився - виконавчий лист, копію вироку та копію опису майна; 2) якщо опис майна не проводився - виконавчий лист, копію вироку та довідку про те, що опис майна не проводився. На підставі отриманих від суду документів державний виконавець приймає рішення про відкриття виконавчого провадження в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
У першому випадку, якщо опис майна вже проводився, державний виконавець перевіряє наявність зазначеного в описі майна і вживає заходи щодо виявлення іншого майна засудженого, яке підлягає конфіскації. У випадку виявлення такого майна, державний виконавець включає його до опису.
У другому випадку, якщо опис майна не проводився, державний виконавець здійснює виконавчі дії, спрямовані на виявлення майна засудженого, що підлягає конфіскації і після його виявлення здійснює опис майна, про що складає відповідну постанову.
Особливість цього спору полягає у тому, що виконавче провадження здійснювалося з метою забезпечення виконання судового рішення, що передбачало конфіскацію майна, яке є власністю засудженого, як додаткового покарання, визначеного статтею 59 КК України.
При цьому, оскільки конфіскація майна є додатковим видом покарання, то вона направлена саме на майно, яке було набуте винною особою до винесення відповідного вироку суду. Засуджений не може нести додаткове покарання у виді конфіскації майна протягом невизначеного часу.
Отже, конфіскація може бути застосована лише щодо майна, яке наявне у власності засудженого, саме на момент ухвалення вироку.
Жодних вказівок на те, що конфіскація може бути застосована щодо майна, яке особа набуде у власність в майбутньому, законодавство не містить.
09.01.2018 виконавче провадження № 44821116 було завершене з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, про що було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. У вказаній постанові державним виконавцем вказано, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-1116/11 від 11.09.2014 було встановлено, що майна, яке підлягає конфіскації в дохід держави не розшукано, і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. 
Отже, на момент постановлення вироку майно, на яке можна було б звернути конфіскацію, у засудженого було відсутнє, а розповсюдження конфіскації на майно, яке можливо буде набуте особою протягом всього її життя, суперечить вищенаведеним приписам статті 59 частини 1 Кримінального кодексу України, яка чітко передбачає можливість примусового безоплатного вилучення у власність держави майна засудженого, яке на момент застосування покарання, вже є його власністю.
З огляду на викладене, правомірних підстав для продовження дії арешту майна позивача немає, що є достатньою підставою для зняття арешту, який накладений постановою державного виконавця від 28.09.2017.
Наявність арешту на усе нерухоме майно за таких обставин позбавляє позивача набувати та вільно розпоряджатися своїм нерухомим майном, за відсутності реальних підстав та доцільності для продовження існування такого заходу обмеження, а отже існування такого стану та порушення прав позивача є в даному випадку невиправданим та ставить позивача у становище правової невизначеності.
Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 2-356/12,від 03.11.2021 у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 у справі № 645/6694/15.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачем не вчинено дій по зняттю арешту з майна боржника, в той час як існування арешту на майно позивача порушує його конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (стаття 41 Конституції України) та є порушенням статті 1 Першого протоколу (право власності) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності, суд дійшов висновку, що з метою повного захисту прав та інтересів позивача необхідно визнати протиправною бездіяльність Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві щодо не зняття арешту з майна у виконавчому провадженні № 44821116 та касувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови заступника начальника відділу Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Медведєвою Оленою Олегівною від 28.09.2017 № 44821116.
Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведеного вище, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.
З огляду на задоволення позову та враховуючи приписи статті 139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню здійсненні ним судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у сумі 1211,2 грн.
Керуючись ст.ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – задовольнити. 
2. Визнати протиправною бездіяльність Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна у виконавчому провадженні № 44821116.
3. Скасувати арешт майна ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови заступника начальника відділу Дарницького відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 28.09.2017 у виконавчому провадженні № 44821116. 
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на оплату судового збору в розмірі 1211,2 грн за рахунок бюджетних асигнувань Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (02099, м. Київ, вул. Заслонова, буд. 16, код ЄДРПОУ 34968768).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Суддя Діска А.Б.