ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5554/26 Справа № 235/1067/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Назаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у них з відповідачем народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З кінця 2012 року відповідач припинив спілкування зі своїми дітьми, цікавитися ними та матеріально підтримувати, брати участь у їхньому вихованні. За рішенням Кіровського районного суду м. Донецька у справі № 2/259/691/13 з відповідача на утримання дітей було стягнуто аліменти. 8 квітня 2013 року відкрито виконавче провадження № 37456587 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду. 30 квітня 2014 року державним виконавцем було звернуто стягнення на майно боржника. В подальшому державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з окупацією м. Донецька. Отже, відповідач ухилився від виконання обов`язків щодо утримання своїх малолітніх дітей. 
За її інформацією відповідач у 2013 році виїхав на постійне місце проживання до російської федерації, і з тих пір не цікавиться життям дітей взагалі, матеріально їх не підтримує. У 2019 році дочка ОСОБА_6 через соціальну мережу «Однокласники» знайшла сторінку свого батька, зв`язалася з ним, на що відповідач повідомив, що вже тривалий час проживає в Російській Федерації, і що в нього інша сім`я. Вказане спілкування ніяким чином не вплинуло на відповідача, ніякої матеріальної допомоги він не запропонував, життям дітей не зацікавився, спілкування з дітьми на цьому припинилося. 
Також, за інформацією з російської соціальної мережі «Вконтактє» відповідач розмістив на своїй сторінці свої фотографії зі зброєю та у військовому форменому одязі збройних сил російської федерації, датовані 2022-2023 роками. 
Позивач також зазначає, що вона є офіцером ЗСУ, приймає безпосередню участь у бойових діях, разом з дітьми є ВПО, проживають у м. Коростишів Житомирської області. Позбавлення батьківських прав, на думку позивача, зробить життя дітей кращим, як-то, при виїзді дітей за кордон потрібен дозвіл батька, який отримати вочевидь неможливо. Враховуючи воєнний стан в Україні, потенційна можливість виїзду дітей за кордон цілком ймовірна в будь-який час, виїзд за кордон потрібен дітям для можливого навчання за кордоном. Крім того, при вирішенні будь-яких майнових питань відносно дітей також потрібен дозвіл батька, що знову ж таки створює перешкоди у реалізації дітьми з позивачем їхніх прав. 
На підставі наведеного позивач просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.2-4). 
Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні, оскільки позивачем не доведено обставини, що свідчать про необхідність застосування до відповідача такої виняткової міри як позбавлення батьківських прав. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення; заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2024 року без змін.
Постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дунь Віталій Валерійович, задоволено частково, Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 05.01.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, та свідоцтвом про народження, виданим 05.10.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с.5, 6). 
Позивач є офіцером Збройних Сил України, безпосередньо бере участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (а.с.7-9). Фактичним місцем проживання позивача разом із дітьми є м. Коростишів Житомирської області (а.с.10, 33). 
За повідомленням Донецького відділу державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08 січня 2024 року № 22.7-2104/1 у Кіровському районному відділі державної виконавчої служби м. Донецька Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебувало виконавче провадження № 37456587 з примусового виконання виконавчого листа Кіровського районного суду м. Донецька від 12 березня 2013 року № 2/259/691/13 щодо стягнення аліментів із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у розмірі 30 % з усіх видів заробітку. 08 квітня 2013 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження. 30 квітня 2014 року державним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на майно боржника.
Надалі, державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки матеріали виконавчого провадження перебувають на території, на якій на даний час проводиться активна фаза АТО, а Кіровський відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області переміщено на територію, підконтрольну українській владі, подальше проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом неможливе (а. с. 9, 10, 13).
Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 червня 2024 року № 1000, виходячи з інтересів дітей, орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стовоно дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки батько про фізичний і духовний розвиток дітей не піклується, не забезпечує необхідного харчування, лікування дітей, не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не створює умов для отримання дітьми освіти, матеріально їх не забезпечує, не відвідує за місцем проживання та навчання, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків (а. с. 83).
Суд першої інстанції на виконання вимог статті 171 СК України у присутності психолога ОСОБА_9 з`ясував думку дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо питання доцільності позбавлення їхнього батька ОСОБА_3 батьківських прав, які пояснили, що проживають з мамою та бабусею у м. Житомирі, батько проживає окремо, з ними не спілкується, матеріально їм не допомагає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави, які передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні, оскільки позивачем не доведено обставини, що свідчать про необхідність застосування до відповідача такої виняткової міри як позбавлення батьківських прав. 
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (частини перша, шоста статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини третьої статті 5 Сімейного кодексу України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Частинами сьомою та восьмою статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частинами першою, другою та четвертою статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Пунктом 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інших), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (пункт 2 статті 6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року).
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину (пункт 1 статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Пунктами 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 686/24929/16-ц).
При цьому позбавлення батьківських прав – це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 759/9995/16-ц).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, тому позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини (пункт 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
Усталена практика ЄСПЛ свідчить про те, що вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінки.
Проаналізувавши наведені положення закону та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та є достатньо обґрунтованими, оскільки зібрані у справі докази беззаперечно свідчать про те, що відповідач з кінця 2012 року припинив цікавитись життям свої дітей, не приймав жодної участі у їх вихованні, матеріально їх не підтримував, не піклувався про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався з сином та донькою в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не виявляв інтересу до їх внутрішнього світу, не проявляв до них жодної батьківської турботи. Натомість, всі необхідні умови для належного фізичного та духовного розвитку, їх матеріального забезпечення було створено позивачкою.
З матеріалів справи вбачається, що вихованням і забезпеченням дитини займається виключно мати, участі батька у житті дитини не прослідковується, останній з сином та донькою не спілкується та їх вихованням не займається, матеріально не утримує, життям, здоров`ям та успіхами не цікавиться, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ще у 2013 році виїхав на постійне місце проживання до російської федерації. 
Крім того, у своєму позові та апеляційній скарзі позивач посилалась на те, що у 2019 році через соціальну мережу «Однокласнікі» знайшла сторінку Відповідача (свого батька), зв`язалася з ним через цю соцільну мережу. Він у переписці підтвердив, що вже тривалий час проживає у Російській Федерації і що в нього, інша сім`я. 
Згідно з відповіді Державної прикордонної служби України від 12 лютого 2024 року, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в період з 08 листопада 2017 року по 16 лютого 2024 року (станом на 08:45) в Базі даних не виявлено.
Проте, ДПС України зауважила у відповіді, що дані зберігають в базі тільки за останні десять років, а саме з 2017 року. 
Крім того, на виконання ст. 171 СК України судом першої інстанції у присутності психолога ОСОБА_9 була з`ясована думка дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з питання доцільності позбавлення їхнього батька ОСОБА_3 батьківських прав, які пояснили, що проживають з мамою та бабою у м. Житомирі, батько проживає окремо, з ними не спілкується, матеріально їм не допомагає. 
А згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 червня 2024 року № 1000, виходячи з інтересів дітей, орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стовоно дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки батько про фізичний і духовний розвиток дітей не піклується, не забезпечує необхідного харчування, лікування дітей, не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не створює умов для отримання дітьми освіти, матеріально їх не забезпечує, не відвідує за місцем проживання та навчання, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків (а. с. 83), а тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
На викладене суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками по вихованню дітей та ухилявся від їх виконання, а отже рішення суду  слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

У Х В А Л И Л А : 

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2  — задовольнити.
Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2024 року — скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, про позбавлення батьківських прав — задовольнити.
Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3028 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 30 червня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 09 липня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді М.Ю. Петешенкова 

В.С. Городнича