Справа №591/7145/23 	
Номер провадження 22-ц/816/2381/26 	
Категорія - 68 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Черних О.М. (суддя-доповідач), суддів: Петен Я.Л., Худика А.М.,
з участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В.
в присутності:
представника позивача - адвоката Гаврилюк Надії Миколаївни,
представника відповідача – адвоката Солошенко Людмили Євгенівни,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої звернулась її представник – адвокат Солошенко Людмила Євгенівна, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.05.2026, ухваленого під головуванням судді Ніколаєнко О.О., у справі № 591/7145/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, 
УСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Свої вимоги мотивуючи тим, що з 02.08.2003 перебував у шлюбі з відповідачкою. В подальшому подружні стосунки були припинені. Під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя він з відповідачкою придбали дві квартири, право власності на які зареєстроване на ім`я відповідачки. Вказав, що квартири придбавались за письмовою згодою позивача як другого з подружжя. Зазначив, що придбане майно під час шлюбу є об`єктами права спільної сумісної власності. За оцінкою, загальна вартість нерухомого майна становить 2 145 371,32 грн, та частка кожного з подружжя у праві власності є рівною. 
Просив суд визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя:
-двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 887 926,31 грн;
-однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 1 349 445,01 грн. 
Поділити спільно набуте майно подружжя, вказав, що реальний поділ нерухомого майна необхідний для того, щоб позивач міг забезпечити житлом спільну з відповідачкою повнолітню доньку, яка в місті Суми свого житла не має.
Посилаючись на те, що на утриманні відповідачки знаходиться неповнолітній син, вважав за необхідне виділити ОСОБА_1 двокімнатну квартиру вартістю 1 887 926,31 грн, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , йому - однокімнатну квартиру вартістю 1 349 445,01 грн, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 269 240,65 грн за надмірно виділене їй у власність нерухоме майно.
Короткий зміст зустрічних позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати її особистою власністю дві квартири: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 1 349 445,01 грн., як такі, що придбані за її власні кошти.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона мала у спільній сумісній власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , разом зі своїм батьком та братом, яку у 2010 році вони продали, кошти від продажу були передані їй, з метою подальшого придбання нею житла.
У 2010 році була придбана квартира по АДРЕСА_4 , яка придбана 3/4 частини нею, а 1/4 частина – ОСОБА_2 . В подальшому 1/4 частину цієї квартири ОСОБА_2 подарував їй. У 2019 році вона придбала квартиру АДРЕСА_5 . Вказана, квартира була придбана на грошові кошти її матері, яка в день купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_6 зняла з рахунку 30 000 доларів США та надала ці кошти їй. В подальшому, вона додала зі своїх власних коштів ще 2000 доларів США, в результаті чого і була придбана вказана квартира. Зазначила, що квартира була придбана за її власні особисті кошти. 
У серпні 2020 року вона продала належну їй квартиру по АДРЕСА_7 за 32 000 доларів США та у квітні 2021 року, маючи у власності ці кошти, придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_8 .
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06.05.2026 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;
В порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 однокімнатну квартиру за адресою: 
АДРЕСА_2 порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_1 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію частки майна у праві спільної сумісної власності в розмірі 115 750 грн.
Вирішено питання судових витрат, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у розмірі 8657,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
З державного бюджету ОСОБА_2 повернуто надмірно сплачений судовий збір в сумі 5 368 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права особистої приватної власності відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірні квартири є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, а частки сторін у них є рівними (по 1/2 частині). В своєму рішенні суд послався на те, що квартири були придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Факт надання позивачем за первісним позовом нотаріально посвідчених згод на придбання вказаного майна, про що зазначено у договорах купівлі – продажу, підтверджує про обізнаність обох сторін щодо правочинів та за загальним правилом ст. 60 СК України свідчить про виникнення права спільної сумісної власності подружжя.
При оцінці аргументів відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним позовом) про те, що майно було придбане за її особисті кошти, отримані від родичів та від продажу попереднього майна, суд вказав, що статус особистої приватної власності на майно, придбане в шлюбі, виникає лише тоді, коли воно придбане виключно за особисті кошти. Проте, ОСОБА_1 не довела, що майно було придбане виключно за її особисті кошти та не в інтересах сім`ї. А тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.
Разом з тим, суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 вказав, що загальна вартість спільного майна становить 3 768 500 грн. Вартість ідеальної частки кожного з подружжя (1/2) становить 1 884 250 грн.
Присуджуючи ОСОБА_1 двокімнатну квартиру вартістю 2 000 000 грн, суд констатує, що вона отримує майно, вартість якого перевищує частку ОСОБА_2 на 115 750 грн, а тому останньому підлягає відшкодуванню різниця саме в такому розмірі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
01.06.2026 представник ОСОБА_1 - адвокат Солошенко Л.Є. подала до апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.05.2026, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визнати особистою власністю ОСОБА_1 дві квартири: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 1 349 445,01 грн., як такі, що придбані за її власні кошти. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити в повному обсязі. 
Свою апеляційну скаргу мотивувала тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення суду належним чином не дослідив подані ОСОБА_1 докази про те, що спірні квартири останньою були придбані нею за особисті кошти.
Зокрема вказала, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 вона придбала 30.07.2019 за кошти, які у неї залишились від продажу квартири АДРЕСА_9 (02.06.2010) та взяла у ОСОБА_4 кошти у розмірі 20000 доларів США, які зняла з депозитного рахунку 30.07.2019 
Крім того, 01.09.2020 ОСОБА_1 була продана квартира АДРЕСА_10 за 651 000 грн, що станом на час укладання договору еквівалентно 32 000 доларам США. Кошти вона зберігала на депозитному рахунку. 01.09.2021 вона під розписку взяла у борг у ОСОБА_5 5100 доларів США. 22.04.2021 за кошти, які у неї були на депозитному рахунку та кошти, які вона взяла у борг у ОСОБА_5 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Зазначила, що позивачкою суду першої інстанції були надані висновки експертів № 156 від 24.10.2023 щодо ринкової вартості квартир на момент купівлі-продажу, а саме: квартира АДРЕСА_9 станом на 02.06.2010 становила 22612 доларів США; квартира АДРЕСА_10 станом на серпень 2020 року становила 27225 доларів США; квартира АДРЕСА_8 станом на даний час становить 48518 доларів США; квартира АДРЕСА_5 станом на даний час становить 54869 доларів США. 
Вважає, що ОСОБА_6 доведено належними та допустимими доказами, що спірні квартири були придбані нею хоча і під час шлюбу, проте за особисті кошти, а тому є особистою приватною власністю, і вказані докази ОСОБА_2 не спростовані
Вказала, що суд першої інстанції не врахував правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 справа № 711/2302/18 та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України».
Не погоджується ОСОБА_1 і щодо вирішення судом першої інстанції витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Вказала, що ОСОБА_2 в порушення норм процесуального права не подав попереднього розрахунку, розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним, необґрунтованим та таким, що не відповідає розумності. 
Крім того, вказала, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить до предмета доказування, про що неодноразово наголошувалось у правових висновках Верховного Суду. 
Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 справа № 686/5757/23, зазначено, що розмір на відшкодування витрат на правову допомогу повинен бути доведений, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 справа № 904/4507, зазначено, що витрати, які компенсуються за рахунок іншої сторони повинні бути фактично понесені. 
Всупереч вимогам закону, ОСОБА_2 не доведено понесені ним фактичні витрати на правову допомогу, відсутній детальний вид робіт та надані адвокатом послуги, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2026 справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 08.06.2026 відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 08.06.2026 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 
Короткий зміст відзиву
ОСОБА_2 до апеляційного суду направив відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.05.2026 залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказав, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи і прийняв законне та обґрунтоване рішення. Просив стягнути з ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000,00 гривень. 
Позиція апеляційного суду 
У судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст.ст.371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників справи, які не з`явились. 
2. Мотивувальна частина
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, адвоката Гаврилюк Н.М. та представника відповідача, адвоката Солошенко Л.Є., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Мотиви з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства України
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 02.08.2003 до 07.09.2023 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/6591/23 (а.с. 177, том 1-й).
Мають спільних дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 3, 5 т. 1). 
30.07.2019 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа квартири становить 63,2 кв. м, житлова площа — 31,1 кв. м, кількість кімнат — 2. Відповідно до пункту 2.1 договору, продаж здійснюється за 810 000 грн, що за спільною згодою сторін за середнім банківським курсом дорівнює 32 000 доларів США, які сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Пунктом 4.2 договору зазначено, що цей правочин здійснено за згодою ОСОБА_2 , чоловіка ОСОБА_1 , справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом (а.с. 6, 7 т. 1).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 30.07.2019 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру: АДРЕСА_1 (а.с. 8 т. 1).
22.04.2021 ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбала квартиру в АДРЕСА_2 , загальною площею 57,74 кв. м, житловою площею 15,0 кв. м, кількість кімнат - 1. Пунктом 2.1 договору визначено, що ціна договору становить 420 700 грн, які сплачені шляхом перерахування грошових коштів з рахунку покупця на рахунок продавця до підписання цього договору (а.с. 26 т. 1).
Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 , він надає згоду своїй дружині на придбання квартири АДРЕСА_8 (а.с. 27).
22.04.2021 зареєстровано право власності на зазначену квартиру в Реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 28, 29).
Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна, вартість двокімнатної квартири по АДРЕСА_1 станом на 30.07.2023 становить 1 887 926,31 грн (а.с. 9–23, т. 1).
Відповідно до звіту з незалежної оцінки, вартість однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 станом на 30.07.2023 становить 1 144 445 грн (а.с. 31–42, том 1-й).
Відповідно до висновку від 23.10.2023 судового експерта ОСОБА_10 :
ринкова вартість квартири АДРЕСА_9 станом на 02.06.2010 складає 179 200 грн, що еквівалентно 22 612 доларам США;
ринкова вартість квартири АДРЕСА_10 станом на серпень 2020 року складає 753 900 грн, що еквівалентно 27 225 доларам США;
ринкова вартість квартири АДРЕСА_8 станом на час складання висновку становить 1 768 500 грн, що еквівалентно 48 518 доларам США;
ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 станом на час складання висновку складає 2 000 000 грн, що еквівалентно 54 869 доларам США (а.с. 143–165, т.1).
02.06.2010 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_5 продали за договором купівлі-продажу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 36,72 кв. м. Пунктом 2.1 договору визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 78 000 грн (а.с. 80, т. 1.)
Відповідно до інформації стосовно банківських курсів, курс НБУ на 02.06.2010 становив 792,50 грн за 100 доларів США (а.с. 81, 82, т.1).
18.08.2010 сторони у справі за договором купівлі-продажу придбали квартиру по АДРЕСА_4 . За цим договором ОСОБА_1 придбала 3/4 частки квартири, а ОСОБА_2 - 1/4 частку квартири. Продаж квартири був проведений за ціною 117 295 грн (пункт 4 договору, а.с. 83, 84, т.1).
Як вбачається з інформації стосовно банківських курсів, станом на 19.08.2010 вартість 100 доларів США становила 789 грн (а.с. 86, 88, т.1).
28.09.2010 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 89, 90, т.1).
14.08.2020 ОСОБА_1 продала ОСОБА_13 за договором купівлі-продажу квартиру в АДРЕСА_4 . Відповідно до пункту 2.1 договору, продаж здійснювався за 651 000 грн. Згідно з пунктом 4.2 договору, ОСОБА_1 доводить до відома всіх зацікавлених осіб, що майно є її особистою власністю (а.с. 182, 183, т. 1).
Відповідно до копії трудової книжки, ОСОБА_1 у період з 1999 по 2005 рік навчалася на денному відділенні медичного факультету Сумського державного університету, з 2005 рік по 2007 рік навчалась в інтернатурі, в подальшому працювала в різних медичних закладах (а.с. 138, том 1-й). Як вбачається з довідок про заробітну плату, ОСОБА_1 з серпня 2007 року по березень 2022 року працювала та отримувала заробітну плату (окрім дев`яти місяців у 2010 році).
Як вбачається з інформації з Реєстру застрахованих осіб, ОСОБА_2 з липня 2001 року по вересень 2023 рік безперервно працював та отримував заробітну плату (а.с. 178–180, т.1).
Як вбачається з копії розписки від 27.07.2019, ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_5 гроші в сумі 5 100 доларів США строком на 2 роки. Вказану суму зобов`язалася повернути до 01.09.2021 (а.с. 104, т.1).
01.09.2020 ОСОБА_1 уклала з АТ «Державний ощадний банк України» депозитний договір, за яким внесла на рахунок кошти в сумі 32 000 доларів США строком на 3 місяці (дата повернення 01.12.2020.; а.с. 230, т. 1). Також надано копії квитанцій, відповідно до яких у період з жовтня 2015 року по 2020 рік вона здійснювала операції з купівлі іноземної валюти (а.с. 32–47, т. 2).
08.05.2015 ОСОБА_4 уклала депозитний договір з ПАТ «Державний ощадний банк України», за яким вклала 20 100 доларів США строком на 3 місяці (а.с. 29–51, т. 2). Того ж дня вона склала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_1 розпоряджатися вказаним рахунком.
Як вбачається з виписки по особовому рахунку ОСОБА_4 , відкритому у філії Сумського обласного управління АТ «Ощадбанк», 30.07.2019 з рахунку знято 20 100 доларів США за курсом 25,25 грн (а.с. 131, том 1-й).
Відповідно до наказу та довідки військової частини, ОСОБА_2 перебуває на військовій службі з 08.05.2023 (а.с. 54, 55).
В суді першої інстанції були допитані свідки. 
Свідок ОСОБА_4 (мати позивачки) пояснила, що спочатку донька з чоловіком жили в квартирі на АДРЕСА_11 (власник - батько). Після народження другої дитини купили трикімнатну на Харківській (за гроші від продажу першої квартири). Пізніше донька просила гроші на зміну району: свідок зняла 20 000 доларів і віддала доньці на квартиру по АДРЕСА_12 . Також донька позичала у батька 5 000 доларів США. Гроші від продажу квартири на Харківській пішли на купівлю квартири на проспекті Свободи. Чи вкладав ОСОБА_14 свої кошти — їй невідомо, він лише зрідка працював у тестя.
Свідок ОСОБА_12 (брат позивачки) зазначив, що сестра з чоловіком жили в квартирі батька на ОСОБА_15 . Потім її продали (свідок грошей від продажу не отримував). Квартиру на Харківській згодом продали сину свідка, після чого ОСОБА_16 одразу купила квартиру на ОСОБА_17 . Як розпоряджалися коштами в сім`ї - йому невідомо.
Свідок ОСОБА_5 (батько позивачки) пояснив, що квартиру на просп. ОСОБА_18 належала йому, сину та доньці. Після її продажу донька забрала гроші собі. Квартиру на АДРЕСА_12 придбали за його гроші. Квартира на АДРЕСА_7 була оформлена на доньку, її чоловік грошей на придбання не давав. Також зазначив, що квартира на проспекті Свободи була придбана за його кошти.
2. Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У справі, що переглядається:
ОСОБА_2 звернувся з позовом про поділ квартир, посилаючись на те, що вони придбані на ім`я дружини у період шлюбу, на спільні кошти подружжя, про що він надавав нотаріально посвідчену заяву.
ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом, у якому зазначила, що спірні квартири придбані в період шлюбу, але за її особисті кошти.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, виходив з того, що статус особистої приватної власності на майно, придбане в шлюбі, виникає лише тоді, коли воно придбане виключно за особисті кошти. Проте, у даній справі ОСОБА_1 не довела, що майно було придбане виключно за її особисті кошти та не в інтересах сім`ї.
З даним висновком колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.
Спірні правовідносини виникли щодо поділу нерухомого майна, яке набуто сторонами під час шлюбу, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню СК України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
За частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відступаючи від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), про те, що «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання», Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зробив висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).
Такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. інш.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Колегія суддів звертає увагу, що як під час укладання ОСОБА_1 договору купівлі – продажу від 30.07.2019 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , пунктом 4.2 договору зазначено, що цей правочин здійснено за згодою ОСОБА_2 , чоловіка ОСОБА_1 , справжність підпису якого засвідчено приватним (а.с. 6, 7 т. 1); так і під час укладання ОСОБА_1 договору купівлі – продажу від 22.04.2021 квартири в АДРЕСА_2 , пунктом 4.2 договору зазначено, що цей правочин здійснено за згодою ОСОБА_2 , чоловіка ОСОБА_1 , справжність підпису якого засвідчено приватним (а.с. 27).
Оскільки матеріали справи не містять доказів, які свідчили б про придбання спірних квартир виключно за особисті кошти ОСОБА_1 , тобто стороною відповідача за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на цю нерухомість, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказані квартири є спільним сумісним майном подружжя та мають враховуватися при поділі.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку виплатити другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (частини друга, четверта, п`ята статті 71 СК України).
Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: щодо одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передання одному із подружжя з зобов`язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя.
Норми законодавства України щодо способів та порядку поділу спільної сумісної власності подружжя покликані, у тому числі, створити ефективний механізм охорони прав співвласника, право на частку якого припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення.
Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 679/533/21 (провадження № 61-8759св24).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2025 року в справі № 466/2128/23 (провадження № 14-96цс25) зазначено, що: «аналіз наведених приписів ЦК України дає підстави для висновку, що як механізм, визначений статтею 365 ЦК України, для якого законодавець визначив умови застосування, так і механізм, встановлений статтею 364 ЦК України, з урахуванням урегульованих у пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, під час вирішення подібної категорії спорів суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Механізм реалізації статті 364 ЦК України, що був закладений законодавцем з метою вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, з огляду на принципи розумності, добросовісності та справедливості не може функціонувати без урахування спроможності інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, щоб це не становило надмірного тягаря для них».
Таким чином суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосування, та, надавши обґрунтовану правову оцінку поданим у справі доказам у їх сукупності, дійшов достатнім чином мотивованого висновку про поділ спільного сумісного майна подружжя з урахуванням рівності часток кожного з них.
Встановивши перелік спірного майна, яке було набуто сторонами у період зареєстрованого шлюбу, суд першої інстанції, на підставі зібраних у справі доказів визначив загальну вартість спільного сумісного майна подружжя, розмір ідеальної частки кожного з них у ньому та врахувавши можливість поділу такого майна, достатньо обґрунтовано визначив порядок поділу спільного сумісного майна подружжя між сторонами.
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом першої інстанції обставини справи, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 справа № 711/2302/18 є безпідставним, оскільки відповідно до фактичних обставин тієї справи, питання стосувалось майна, яке набуте за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», отже житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь в приватизації.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» втратив чинність на підставі Постанови Верховного 
Суду N 11 ( v0011700-07 ) від 21.12.2007
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Судові витрати 
Щодо розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом першої інстанції при вирішенні питання щодо судових витрат виходив з того, що первісний позов задоволено, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено. 
Під час вирішення питання суд першої інстанції, враховуючи, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 13420 грн - за подання позовної заяви, проте за ставками, встановленими Законом України «Про судовий збір» станом на 2023 рік максимальний розмір - 8052,00 грн та 605,60 грн. – за подання заяви про забезпечення позову, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, у розмірі, який встановлений законом, тобто 8052,00 грн. та судовий збір, сплачений при зверненні із заявою про забезпечення позову – 605,60 грн., всього – 8657,60 грн.
Решту сплаченого судового збору – 5368 грн. (13420 грн. – 8052 грн.) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суд першої інстанції вирішив повернути позивачу за рахунок державного бюджету.
З таким висновком колегія суддів погоджується в повному обсязі.
Положеннями ст. ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно зі ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Крім того, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц (провадження №61-7446св19).
Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження розміру понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу надано: копію договорів про надання правничої допомоги від 21.09.2023, яким визначено вартість послуг адвоката 10 000 грн. (а.с. 199 т.1), квитанції про оплату послуг адвоката на суму 10 000 грн. та 2500 грн. (за складання відзиву на зустрічну позовну заяву) (а.с. 200-201 т. 1).06.02.2026 надано договори від 05. 12.2023 та від 30.04.2025, якими визначено вартість послуг адвоката 2500 грн. та 3 000 грн. та пунктом 7.4 договору від 05.12.2023, пунктом7.3 договору від 30.04.2025 передбачено можливість збільшення розміру гонорару у разі збільшення обсягу роботии. При цьому передбачено, що сума гонорару визначається за угодою сторін, про що укладається додаток до договору. Представником позивача надано додатки до договору, якими визначено збільшення розміру гонорару на 10 000 грн. (22.03.2024), на 10 000 грн. (24.03.2025). Також надано квитанції про оплату послуг адвоката на суму 10 000 грн., 10 000 грн., 3 000 грн. (а.с. 133-141 т. 2). Крім того, 29.04.2026 представником позивача надано додаток до укладеного договору про надання правничої допомоги від 26.03.2026, яким збільшено розмір гонорару на 5 000 грн., квитанцію про оплату послуг.
Суд першої інстанції, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, категорію та складність справи, фактичний час та обсяг виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, наявність відповідного клопотання відповідача, а також часткове задоволення позову, прийшов до висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу.
При цьому судом першої інстанції враховані положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що вимоги заяви щодо стягнення витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку, що наявні в матеріалах справи докази, які є підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. 
Доводи апелянта в скарзі про те, що судові витрати представника позивача є необґрунтованими, не підтвердженими та завищені відносно складності даної справи, колегія суддів вважає безпідставними, та такими, що не впливають на законність рішення.
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат та їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію значимості таких дій у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати, витрачені на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
При подачі відзиву Остапенком С.В. на апеляційну скаргу, останній просив стягнути з ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000,00 гривень.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду копію договору про надання правничої допомоги від 22 червня 2026 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Гаврилюк Н.М., копію ордера адвоката, квитанція від адвоката Гаврилюк Н.М. про отримання коштів в сумі 3000,00 гривень.
З огляду на викладене, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає, що витрати в сумі 1 000,00 грн, понесені ОСОБА_2 в апеляційному суді, відповідатимуть вимогам розумності, справедливості та співмірності.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.05.2026 у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідачки (за первісним позовом), понесених в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої звернулась її представник – адвокат Солошенко Людмила Євгенівна, залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06.05.2026 залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000,00 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 липня 2026 року.

Головуючий -  	О.М. Черних	

Судді: Я.Л. Петен 

А.М. Худик