КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 759/676/26
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8546/2026 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
за участю секретаря Самойлік А.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олевська 3» - адвоката Халупного Андрія Вадимовича на ухвалу судді Святошинського районного суду міста Києва від 3 лютого 2026 року (суддя Бабич Н.Д.) про закриття провадження у цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олевська 3» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
установив: 

у грудні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості по сплаті обов`язкових внесків у розмірі 10 504грн, а з відповідачки ОСОБА_2 заборгованості по сплаті обов`язкових внесків у розмірі 5 252грн, та стягнення з відповідачів судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , де у 2019 році створено ОСББ «Олевська 3», яке самостійно здійснює управління, утримання будинку та прибудинкової території.
Позивач посилався на те, що 15 грудня 2019 року були проведені загальні збори ОСББ «Олевська 3», на яких затверджено структуру внеску до кошторису об`єднання на 2020 рік та встановлено розмір внеску на управління (утримання будинку та прибудинкової території) ОСББ 9грн за кв. м для співвласників об`єднання, окрім співвласників квартир та/або нежитлових приміщень на першому поверсі. Для співвласників квартир та/або нежитлових приміщень на першому поверсі будинку об`єднання встановлено розмір внеску на управління - 8грн 70коп. кв. м. Також затверджено, що внесок сплачується до 20 числа поточного місяця.
Крім цього, позивач зазначав, що 27 лютого 2021 року були проведені загальні збори ОСББ, на яких було затверджено для оформлення права постійного користування на землю (розробка проекту), одноразовий внесок співвласників з кожної квартири та нежитлового приміщення в розмірі 7грн за 1 кв. м загальної площі з кожної квартири або нежитлового приміщення, який співвласники повинні були сплатити до 10 квітня 2021 року. Також на зборах був затверджений щомісячний внесок до ремонтного фонду у розмірі 1грн за 1 кв. м кожної квартири або нежитлового приміщення, який сплачується всіма співвласниками до 20 числа поточного місяця.
Позивач посилався на те, що загальна площа квартири АДРЕСА_2 , яка належить відповідачкам, становить 97,8 кв. м, тому розмір обов`язкового внеску на управління ОСББ відповідно до протоколу загальних зборів 

ОСББ від 15 грудня 2019 року становить 880грн 29коп. щомісячно, розмір одноразового внеску для оформлення права постійного користування на землю відповідно до протоколу загальних зборів ОСББ від 27 лютого 2021 року становить 684грн 60коп., а розмір щомісячного внеску до ремонтного фонду - 97грн 80коп.
Позивач стверджував, що відповідачі мають заборгованість по внесках на управління, одноразового внеску для оформлення права постійного користування на земельну ділянку та щомісячного внеску до ремонтного фонду у розмірі 15 756грн, тому враховуючи, що відповідачка ОСОБА_1 є власником 2/3 частини квартири, а відповідачка ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири, заборгованість підлягає стягненню з врахуванням їх часток у спільній власності.
Також у позовній заяві позивач зазначив, що поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028грн за подання позовної заяви, витрати на правову допомогу у розмірі 4 000грн та очікує понести витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 15 000грн.
Ухвалою судді від 15 січня 2026 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
2 лютого 2026 року представник позивача - адвокат Халупний А.В. подав до суду заяву про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що 28 січня 2026 року відповідачами здійснено оплату у загальному розмірі 15 756грн. Також представник позивача у заяві просив стягнути з кожної відповідачки на користь позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати по сплаті судового збору по 1 514грн і витрати на правову допомогу по 2 000грн.
Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 3 лютого 2026 року заяву представника позивача про відмову від позову та вирішення питання судових витрат задоволено частково, провадження у справі закрито. Стягнуто з кожного з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСББ «Олевська 3» понесені витрати, пов`язані з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 1 000грн. В задоволенні заяви про повернення судового збору відмовлено. 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСББ «Олевська 3» - адвокат Халупний А.В. просить ухвалу суду змінити, виклавши резолютивну частину ухвали в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Олевська 3» судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 514грн і витрати на правову допомогу в розмірі 2 000грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСББ «Олевська 3» судові витрати, пов`язані з розглядом справи. а саме: витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 514грн і витрати на правову допомогу в розмірі 2 000грн.» Також представник позивача просить стягнути з відповідачів судові витрати, понесені позивачем за апеляційний розгляд справи.
Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не врахування тієї обставини, що підставою для відмови від позову стала сплата відповідачками заборгованості, що свідчить про визнання ними позовних вимог, тому відповідно до положень частини 3 статті 142 ЦПК України відповідачі повинні відшкодувати позивачу понесені судові витрати.
Також представник позивача вважає, що судом необґрунтовано зменшено понесені позивачем витрати за підготовку та подання позовної заяви, оскільки після відкриття провадження у справі від відповідачів не надходило жодного клопотання про зменшення заявлених до відшкодування судових витрат позивача.
Представник позивача зазначає, що до позову були додані докази, які підтверджують надання позивачу правової допомоги та її оплату у розмірі 4 000грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі просять залишити її без задоволення, ухвалу суду без змін, посилаючись на безпідставність заявлених вимог, відсутність 

заборгованості перед ОСББ, сплату 28 січня 2026 року 19 456грн, у результаті чого утворилася переплата, тому позивач не має право вимагати з відповідачів стягнення грошових коштів у апеляційному порядку.
Відповідачі зазначають, що 16 лютого 2026 року ОСОБА_1 сплатила на рахунок позивача 2 000грн судових витрат, тому стягнення коштів через подачу апеляційної скарги є зловживанням правом позивача та наміром штучно створити судовий спір.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, свого представника у судове засідання не направив.
6 травня 2026 року до апеляційного суду надійшла заява представника позивача - адвоката Халупного А.В. про розгляд справи у його відсутність.
Відповідачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явилася, направила до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із проходженням лікування. 
Частина 1 статті 372 ЦПК України визначає, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Колегія суддів вважає, що надані відповідачкою ОСОБА_2 документи не свідчать про неможливість її явки у судове засідання у зв`язку із проходженням лікування, тому у задоволенні клопотання відмовлено, а судове засідання проведено у її відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подана заява про відмову від позову.
Ухвала суду в цій частині не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Відмовляючи у стягненні з відповідачок сплаченого позивачем за подання позовної заяви судового збору, суд посилався на положення частини 1 статті 142 ЦПК України та п. 5 ч. 1ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Також суд, посилаючись на положення частини 3 статті 142 ЦПК України, вважав, що позивачу підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачок витрати на правничу допомогу адвоката, проте зменшив розмір витрат на правову допомогу до 1 000грн з кожної відповідачки.
Переглядаючи ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.
Підстави закриття провадження у справі визначені у частині 1 статті 255 ЦПК України, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої).
Частина 2 статті 255 ЦПК України визначає, що про закриття провадження суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Згідно частини 3 статті 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
Правовий аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подав позовну заяву 29 грудня 2025 року.
Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2026 року відкрито провадження у даній справі.
2 лютого 2026 року представник позивача направив до суду заяву про закриття провадження, до якої додав копії платіжних інструкцій від 28 січня 2026 року про сплату ОСОБА_2 на користь ОСББ «Олевська 3» 5 252грн та 10 504грн (с.с.48, 49).
Отже, відповідачами була сплачена заборгованість, яка була предметом позову, після пред`явлення позову та відкриття провадження у справі, а відтак позивач має право на відшкодування понесених судових витрат.
Посилання суду на положення пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» є необґрунтованими, оскільки положення статті 7 вказаного Закону визначають підстави повернення судового збору, а не розподіл судових витрат.
Згідно з положеннями частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Посилання суду першої інстанції на положення частини 1 статті 142 ЦПК України є помилковим, так як позивач відмовився від позову у зв`язку із задоволенням його вимог відповідачами після пред`явлення позову, тому застосуванню у даному випадку підлягають положення частини 3 статті 142 ЦПК України не тільки стосовно витрат на правову допомогу, а і сплаченого судового збору.
Враховуючи, що відповідачами сплачена заборгованість, розмір якої був заявлений у позовній заяві, вони повинні відшкодувати позивачу сплачений судовий збір у сумі 3028грн у рівних частинах, тобто по 1 514грн кожна.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, 

необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, витрати на професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Саме такою є правова позиція, зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
На підтвердження понесених витрат, представником позивача - адвокатом Халупним А.В. суду першої інстанції надано:
- копію договору про надання правничої допомоги №03/04/03, укладеного 3 квітня 2023 року між адвокатом Халупним А.В. та ОСББ «Олевська 3»., згідно якого адвокат зобов`язався надавати правничу допомогу та юридичні послуги замовнику, перелік яких наведено у договорі (с.с.22-25);
- копію додаткової угоди № 25/1 до договору №03/04/23 про надання правничої допомоги від 3 квітня 2023 року, в якій сторони погодили розмір винагороди адвоката за надання правової допомоги - 4 000грн за підготовку та подання однієї позовної заяви (с.с.26);
- копію платіжної інструкції № 266 від 4 грудня 2025 року про сплату адвокату 4 000грн послуг правничої допомоги згідно акту № 25/2 від 4 грудня 2025 року (с.с.30);
- копію акту прийому-передачі наданих послуг за договором № 03/04/23, згідно якого адвокат надав замовнику послуги з підготовки та подання позовної заяви щодо стягнення заборгованості з співвласників квартири АДРЕСА_3 на користь замовника, вартістю 4 000грн (с.с.28).
Отже, у підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача були надані належні докази.
Зменшуючи розмір витрат позивача на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідачок, суд першої інстанції послався на правовий висновок 

Верховного Суду, викладений у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17, згідно якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.
У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доцільність стягнення з відповідачок на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі по 1 000грн, оскільки саме такий розмір витрат на правничу допомогу буде співмірним до обсягу виконаних адвокатом робіт, їх складності, затраченого часу, ціни позову, шаблонності позовної заяви.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачками не було подано заяву про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 2 лютого 2026 року до суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_1 , у якій вона зазначала, що направлені на її адресу копії позовної заяви та доданих до неї документів є нечитабельними, у зв`язку із чим вона просила зобов`язати позивача направити на її адресу належної якості документи.
Разом з цим, 2 лютого 2026 року представник позивача подав заяву про закриття провадження у справі у зв`язку із відмовою від позову, яка була задоволена судом 3 лютого 2026 року.
Вказані обставини, на думку колегії суддів, позбавили можливості відповідачів подати відповідну заяву про зменшення витрат на правову допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що відмовляючи позивачу у відшкодуванні сплаченого за подання позовної заяви судового збору, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, тому ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог у цій частині.
У апеляційній скарзі представник позивача зазначив, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500грн за підготовку та подання апеляційної скарги.
У підтвердження витрат на правову допомогу до апеляційної скарги доданий акт № 20/2 прийому-передачі надання послуг до договору №03/04/23 про надання правничої допомоги від 20 лютого 2026 року про надання адвокатом Халупним А.В. ОСББ «Олевська 3» послуг з підготовки та подання апеляційної скарги на ухвалу суду у справі 

№ 759/676/26 вартістю 2 500грн та додаткову угоду №17/2 до договору №03/04/23 про надання правничої допомоги від 3 квітня 2023 року, у якій сторони погодили вартість послуг адвоката за підготовку та подання апеляційної скарги.
У прохальній частині апеляційної скарги представник позивача просив судові витрати позивача в суді апеляційної інстанції покласти на відповідачів.
У постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 160/16902/20 зазначено, «що зазначення ж у прохальній частині адміністративного позову узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.»
Враховуючи, що позивачем у прохальній частині апеляційної скарги не зазначений конкретний розмір судових витрат, який просить представник позивача стягнути з кожної відповідачки, апеляційний суд вважає неможливим вирішити дане питання на розсуд суду, а відтак у стягненні витрат на правову допомогу в апеляційному суді відмовляє.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив: 

апеляційну скаргу представника Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олевська 3» - адвоката Халупного Андрія Вадимовича задовольнити частково.
Ухвалу судді Святошинського районного суду міста Києва від 3 лютого 2026 року в частині відмови у відшкодуванні судового збору скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олевська 3» судовий збір у сумі 1 514грн.
Стягнути з ОСОБА_2 користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олевська 3» судовий збір у сумі 1 514грн.
В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.
У стягненні витрат на правову допомогу в апеляційному суді відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт 

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук