Справа № 301/2955/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

02 вересня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судового засідання: Тайстри І.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 січня 2024 року, ухвалене головуючим суддею Золотар М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позов мотивує тим, що внаслідок ДТП, яка мала місце 21.08.2020, ОСОБА_1 з вини водія ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, з якими тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні.
Внаслідок вказаної ДТП, пошкоджено легковий автомобіль, який належить ОСОБА_2 , марки «ВАЗ 1183», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який до теперішнього часу не відремонтований та знаходиться за місцем проживання.
Загальна сума непрямих матеріальних збитків спричинених ОСОБА_2 як власнику пошкодженого майна, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 10.06.2006, в результаті ДТП, що мала місце 21.08.2020 року становить 79 243 (сімдесят дев`ять тисяч ) гривень 31 копійок - вартість повністю пошкодженого автомобіля марки «ВАЗ11183» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно звіту «Про визначення вартості матеріального збитку внаслідок пошкодження автомобіля» за №48/07/2023 від 25.07.2023 року, 3 800 (три тисячі вісімсот) гривень оплата за виконаний звіт, згідно платіжної інструкції №26/07/2023 від 26.07.2023 року, 9 000 (дев`ять тисяч) за проведення експертизи обставин ДТП, згідно квитанції №0721810159 від 18.05.2023.
Наявність моральної шкоди спричиненої діями відповідача ОСОБА_1 обґрунтовує наступними обставинами: фізичним болем та стражданнями, яких зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я (спричинення тілесних пошкоджень середнього ступеню тяжкості), наслідки травми якої відчуває аж до даного часу, і не може в повній мірі відновити своє здоров`я; душевними стражданнями, пережитими у зв`язку із самим фактом ДТП, в момент якої дуже перелякався за своє життя та здоров`я, отримавши травму голови втратив свідомість і прийшов до тями лише в лікарні; тривалий час знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні (більше 30 днів), а на даний час продовжує лікуватись амбулаторно і постійно проходити реабілітацію; хвилюваннями у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм свого життя (на протязі тривалого періоду часу знаходився в більшості вдома, нікуди (крім лікувальних і реабілітаційних закладів) не ходив (на перших порах було навіть важко самому стояти і ходити), так як не міг без сторонньої допомоги (зокрема своєї дружини) вільно рухатись через слабкий стан здоров`я); необхідність перевлаштування свого щоденного життя для відновлення нормального ритму якого докладає дуже багато зусиль; у зв`язку з травмуванням його було обмежено і у виборі робіт для заробітку на своє прожиття та своєї сім`ї. 
А тепер обмежений у фізичних навантаженнях і вже працювати не може і заробляти кошти на прожиття своєї сім`ї; моральні страждання, зумовлені безпомічністю через отримані травми, неможливість вести повноцінне життя у період непрацездатності та приділити належну увагу, турботу своїм неповнолітнім внукам.
Завдану моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює у 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, а ОСОБА_2 у 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
В ході лікування ОСОБА_1 було понесені наступні витрати на лікування, згідно квитанцій (копії яких додаються): 23 506,10 (двадцять три тисячі п`ятсот шість) гривень 10 копійок, що підтверджено квитанціями.
Просили суд постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди моральну шкоду (моральні збитки) у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, матеріальні збитки 12 000 (дванадцять тисяч) гривень (витрати за проведені експертизи), та спричинені витрати пов`язані з лікуванням на суму 23 506 (двадцять три тисячі п`ятсот шість) гривень 10 копійок
А також просили стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди матеріальні збитки в сумі 79 243 (сімдесят дев`ять тисяч ) гривень 31 копійок та моральну шкоду матеріальні збитки) за втрату майна у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 січня 2024 року було відмовлено у задоволенні позову.
Суд мотивував своє рішення тим, що належними та допустимими доказами не підтверджено винну особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Крім цього за наслідком ДТП було відкрито кримінальне провадження саме на ОСОБА_1 , тобто на позивача і вказано, що у вчиненні ДТП є саме вина позивача, а не відповідача. Позивач для доказів вини відповідача надав висновки експертів. Зокрема, наданий експертний висновок судової інженерно-транспортної експертизи №18 від 27.05.2022 по кримінальній справі №12020070100000643. У висновку експерта не вказана дата та орган, який призначив проведення експертизи, є не зрозумілим хто надав матеріали кримінальної справи експерту та чи відповідають вихідні дані обставинам справи.
Щодо квитанцій вартості витрат на лікування позивачем ОСОБА_1 , то вони є неналежними та не допустимими, оскільки не підтверджуються медичною документацією щодо діагнозу позивача, пройденого лікування, медичних призначень та процедур.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу.
Вважають, що суд першої інстанції прийняв рішення, яке є необґрунтоване, передчасне, винесене з порушенням норм цивільно-процесуального законодавства і не правильним застосуванням норм матеріального права.
У своїх доводах посилаються на те, що відповідач ОСОБА_3 не подав до суду жодних доказів щоб підтвердити свою невинуватість. Суд першої інстанції, на думку апелянтів, не дослідив і не надав належної оцінки поданим у справі доказам, розміру спричинених збитків, жодним чином не надав оцінки фактичним обставинам справи та не взяв до уваги заявлені позовні вимоги та їх обґрунтування.
Суд першої інстанції не врахував та не надав належну оцінку вимозі про відшкодування моральної шкоди. Зокрема, не взято до уваги той факт, що позивач ОСОБА_1 змушений до кінця життя отримувати лікування та не зможе належним чином заробляти собі на прожиття фізичною працею.
Крім того, апелянти посилаються на той факт, що експертизою проведеною за їх ініціативою та за їх кошти було встановлено, що відповідач порушив ПДР та ДТП сталось саме з його вини.

Відповідачем ОСОБА_3 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що подана позивачами апеляційна скарга є надумана та необґрунтована, а рішення суду першої інстанції прийняте згідно з норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що висновок експерта наданий апелянтами є необґрунтований та неправомірний. Ніхто в рамках відкритого кримінального провадження не доручав проведення даної експертизи, ніхто не надавав матеріали кримінального провадження і не вказано, який орган доручив проведення такої та ніхто не встановив чи відповідають вихідні дані обставинам справи.
Тягар доказування лежить на позивачах, який намагається обвинуватити відповідача у вчиненні ДТП і якщо таке було спричинено двома джерелами підвищеної небезпеки, то відшкодування повинно здійснюватись стороною, яка є винуватцем та вина якої доведена в судовому порядку.
Щодо квитанцій, які долучив ОСОБА_1 , то їх слід вважати неналежними та недопустимими, оскільки тільки медична документація із підтвердженням діагнозу позивача, пройдених процедур, медичних призначень та лікування – тільки такі докази можна вважати належними та допустимими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частинами 2, 3 статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до роз`яснень пунктів 2, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року в справі № 725/1670/18.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17.

Судом встановлено, що 21.08.2020 відбулася ДТП. При цьому ОСОБА_1 вважає, що з вини водія ОСОБА_3 він отримав тілесні ушкодження, з якими тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні.
Внаслідок вказаної ДТП, пошкоджено легковий автомобіль, який належить ОСОБА_2 , марки «ВАЗ 1183», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 10.06.2006 р.
Було відкрито кримінальне провадження №12021071100000422 щодо потерпілого ОСОБА_1 та обвинуваченого ОСОБА_3 .
За повідомленням Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області процесуальне рішення у кримінальному провадженні №12021071100000422 на даний час не прийнято.
Як доказ пошкодження автомобіля позивачі додають фотокопії пошкодженого авто марки «ВАЗ 1183». Також ОСОБА_4 додає фотокопії нанесених йому тілесних ушкоджень та квитанції, як наслідок оплати свого лікування. 
Висновком судово-медичного експерта ОСОБА_5 №8 по медичній документації від 09.02.2023 було встановлено, що ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості та втрату працездатності тривалістю понад 6 днів, але не більше трьох тижнів, тобто 21 дня.
Відповідно до звіту №48/07/2023 від 25.07.2023, який здійснений ФОП ОСОБА_6 про визначення вартості матеріального збитку внаслідок пошкодження автомобіля «ВАЗ 11183», експерт дійшов висновку, що вартість відновлюваного ремонту складає 198 855,81 грн., а з врахуванням фізичного зносу - 174 648,34 грн. Ринкова вартість автомобіля станом на момент огляду складає 79 243,25 грн., а вартість матеріального збитку оцінюють в 56 287,31 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю двох джерел підвищеної небезпеки, тому обов`язковою підставою для відшкодування шкоди має бути доведеність вини певної особи (водія ОСОБА_3 ), тому позов є передчасним.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплато (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові №755/18006/15 від 04.07.20218 зазначала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Апеляційним судом встановлено, цивільно-правова відповідальність транспортного засобу марки "ВАЗ 1183", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 що належить ОСОБА_2 , застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта». 
За повідомленням ПАТ «НАСК «Оранта» від 08.06.2026 за №0790-01-03/130, 22.08.2020 ОСОБА_1 повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, що трапився 21.08.2020 за участю транспортного засобу марки "ВАЗ 1183", однак із заявою про виплату страхового відшкодування позивачі не звертались.
Водночас, цивільно-правова відповідальність транспортного засобу марки "Фіат Добло", державний реєстраційний номер НОМЕР_3 що належить ОСОБА_3 , застрахована в АТ «СК «Країна».
За повідомленням АТ «СК «Країна» №3105/26 від 04.06.2026 повідомлено, що 01.09.2020 ОСОБА_2 звернувся до страхової компанії з повідомленням про ДТП та виплати страхового відшкодування, однак, подані документи не були підписані ОСОБА_2 , а інші документи не надходили до страхової компанії, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. 
При цьому позивачі, звернувшись до страховика відповідача не отримали його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до відповідача.
З врахуванням вищенаведеного, саме вказані обставини є підставою для відмови від позову. Однак суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову від позову у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог.
Помилкова кваліфікація судом права вимоги позивача призвела до неправильного вирішення спору, а відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати за наведених обставин та відмовити в задоволені позову саме через те, що позивачі не вирішили питання відшкодування їм завданої матеріальної та моральної шкоди від АТ «СК «Країна» у якій відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність перед третіми особами у випадку заподіяння ним дорожньо-транспортної пригоди.
Відтак, наведене у відповідності до змісту ч. 4 ст. 376 ЦПУ України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а тому, апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 
Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 січня 2024 року скасувати та ухвалити в даній справі нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови суду складено 14 вересня 2026 року.
Головуючий: 
Судді: