ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
26 березня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/606/25 	

Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Боровця Я.Я.  
за участю секретаря судового засідання Мисліцької Д.Б.
Розглянув справу у порядку загального позовного провадження
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія-2005", проспект Незалежності, 4, Чортківський район, Тернопільська область 
до відповідача Фізичної особи – підприємця Романків Анни Володимирівни, АДРЕСА_1 
про розірвання договору оренди нежитлового приміщення та зобов"язання повернути нежитлове приміщення.

За участю учасників судового процесу:
від відповідача: Качур С. В. – адвокат.

Судові процедури.
Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах справи згідно до вимог ГПК України. 
Фіксування судового засідання технічними засобами здійснюється відповідно до статті 222 ГПК України.
Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило. 
Суть справи. 
Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія-2005" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позов до відповідача Фізичної особи – підприємця Романків Анни Володимирівни про розірвання договору оренди нежитлового приміщення та зобов"язання повернути нежитлове приміщення.
Відкриття провадження у справі. 
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 13.10.2025, для розгляду справи №921/606/25 визначено суддю Боровця Я.Я.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 20.10.2025 відкрито провадження у справі №921/606/25 за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 20.11.2025.
Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.
Підготовче провадження.
Підготовче засідання вперше призначено на 20.11.2025.
У судовому засіданні 20.11.2025 оголошувалася перерва до 18.12.2025, про що зазначено у протоколі судового засідання..
Ухвалою суду від 18.12.2025 підготовче засідання відкладено на 22.01.2026, з підстав, викладених в ній.
Ухвалою суду від 18.12.2025 продовжено строк підготовчого провадження у справі №921/606/25 на 30 днів.
У судовому засіданні 22.01.2026 оголошено перерву до 29.01.2026, про що зазначено у протоколі судового засідання.
Ухвалою суду від 29.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу №921/606/25 до судового розгляду по суті на 17.02.2026.
Розгляд справи по суті.
Ухвалою суду від 17.02.2026 призначено судове засідання на 03.03.2026, з підстав, викладених в ній.
У судовому засіданні – 03.03.2026 розпочато розгляд справи по суті.
У судовому засіданні 03.03.2026 оголошено перерву до 19.03.2026, про що зазначено у протоколі судового засідання.
При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі, заслухав обґрунтування позовних вимог представника позивача, вступне та заключне слово; заперечення представника відповідача, його вступне та заключне слово.
У судовому засіданні 19.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення у справі №921/606/25 та оголошено перерву до 24.03.2026, про що зазначено у протоколі судового засідання.
Ухвалою суду від 24.03.2026 призначено дату для проголошення судового рішення у справі №921/606/25 на 26.03.2026, з підстав, викладених в ній.
У судовому засіданні 26.03.2026 суд оголосив скорочене рішення, відповідно до вимог статті 240 ГПК України.
Інші процесуальні дії.
Ухвалою суду від 04.11.2025 внесено дані РНОКПП НОМЕР_1 Григоришина Андрія Ігоровича до додаткових відомостей про учасника справи для доступу до електронної справи №921/606/25 в підсистемі "Електронний суд", в якості представника відповідача – ФОП Романків Анни Володимирівни. Надано представнику відповідача – ФОП Романків Анни Володимирівни – адвокату Григоришину Андрію Ігоровичу доступ до електронної справи №921/606/25 в підсистемі "Електронний суд".
Ухвалою суду від 29.01.2026 клопотання позивача про поновлення строку на подання доказів, задоволено. Поновлено строк позивачу для подання доказів та приєднано їх до матеріалів справи №921/606/25.

Аргументи сторін.
Правова позиція позивача.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено умови договору оренди нежитлових приміщень №1 від 01.11.2020, в частині прострочення сплати орендної плати, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимогу про розірвання даного Договору на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України та п. 7.1.3. Договору оренди нежитлових приміщень №1 від 01.11.2020.
В якості правових підстав позову позивач зазначає, зокрема Цивільний кодекс України, Господарський кодекс України.
У судовому засіданні представником позивача підтримано позовні вимоги в повному обсязі, просить суд позов задоволити.
Заперечення відповідача.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог з підстав, викладених у відзиві ( вх. № 8196 від 20.11.2026). Зокрема зазначає, що 04.09.2025 ФОП Романків А.В. сплатила орендну плату у розмірі 1 500,00 грн з призначенням платежу "як орендна плата за липень, серпень та вересень 2025 року". Вказаний платіж прийнято і зараховано позивачем, а позов подано 13.10.2025, тобто станом на день звернення до суду заборгованість відсутня. А тому, відповідач стверджує, що відсутнє порушене право та критерій "істотності" порушення у розумінні ст. 651 ЦК України. Також, відповідач стверджує, що саме дії позивача (укладення договору з іншим орендарем щодо того ж приміщення, проведення будівельних робіт, відключення електроенергії, блокування входу, пошкодження елементів торгового обладнання, тощо) спричинили повну неможливість використання приміщення з 07.05.2025, що підтверджується актами, журналами щоденної торгівлі, фото- й відео- матеріалами та показами працівників. У зв`язку, з цим відповідач посилається на ст. 762 ЦК України як на підставу звільнення Орендаря від внесення орендної плати за період, коли фактичне користування було неможливе з причин, за які Орендар не відповідає.
Просить суд у задоволенні позову відмовити.
Відповідь на відзив.
01.12.2025 (документ сформований в системі "Електронний суд") позивачем надіслано відповідь на відзив (вх.№8459 від 02.12.2025), відповідно до статті 166 ГПК України, згідно якої доводи відповідача вважає безпідставними.
Заперечення на відповідь на відзив.
Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив (вх. №8636 від 09.12.2025), які судом приєднано до матеріалів справи.

Фактичні обставини, встановлені судом.
01.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мрія-2005" (Орендодавець/позивач) та Фізичною особою-підприємцем Романків Анною Володимирівною (Орендар/відповідач) укладено Договір оренди нежитлових приміщень №1, відповідно до умов якого, Орендодавець передає Орендарю за плату на певний строк на умовах цього Договору у користування (оренду) нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: смт. Гусятин, пр-т Незалежності, 4. Технічна характеристика Об`єкта оренди зазначена в Технічному паспорті на приміщення, копія якого є одним з додатків до договору (п. 1.1. Договору).
Відповідно до п. 2.1. Договору, Об`єкт оренди передається Орендарю з метою розміщення в ньому магазину роздрібної торгівлі продуктами, супутніми товарами та товарами промислової групи. 
Пунктом 2.3. Договору зазначено, що цей договір укладається строком на 2 роки і 11 місяців, який обчислюється з дня передачі Об`єкта оренди Орендареві за актом приймання-передачі, підписаним Сторонами Договору, який є Додатком №1 і є невід`ємною частиною даного Договору.
Орендар, при належному виконанні своїх обов`язків за Договором, після спливу строку дії Договору, має переважне право перед іншими особами на укладання Договору на новий строк. У разі, якщо жодна із сторін письмово (рекомендованим листом із повідомленням про вручення) не повідомила іншу сторону за 1 місяць до закінчення даного договору, про бажання в подальшому не продовжувати цей Договір, такий вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах. Умови Договору оренди поновленого на новий строк можуть відрізнятися від умов даного Договору лише в частині розміру орендної плати (п. 2.6. Договору).
Згідно п. 3.1. Договору, прийом-передача Об`єкта оренди оформляється актом приймання-передачі (додатком № 1 до Договору), який підписується сторонами не пізніше 10 (десяти) днів з моменту підписання Договору. Перед підписанням Акту приймання-передачі сторони проводять огляд Об`єкта оренди. 
Пунктом 3.3. Договору, зазначено, що підписаний сторонами (чи їх представниками) Акт приймання-передачі Об`єкта оренди свідчить про фактичну передачу Об`єкта Орендарю в оренду, є підставою для початку нарахування орендної плати, та є доказом того, що Об`єкт оренди переданий у відповідності до умов Договору і відповідає його змісту, Об`єкт знаходиться в належному і справному технічному стані та придатний до його експлуатації у відповідності до цільового призначення визначеного п. 2.1. Договору. 
За користування приміщеннями встановлюється щомісячна орендна плата у розмірі 500 (п`ятсот) гривень, без ПДВ. Орендна плата може бути змінена лише за взаємною згодою сторін даного Договору. При цьому, протягом першого року оренди, Орендна плата є незмінною за будь-яких умов. Сторони домовились, що орендна плата може збільшуватись на підставі індексів інфляції, встановлених Державною службою статистики України не частіше, ніж один раз на рік, починаючи з другого року дії цього Договору, проте не більше 10% від обумовленої на дату підписання місячної орендної плати. (п. 4.2. Договору).
Орендна плата сплачується Орендарем Орендодавцю не пізніше 10-го числа поточного місяця, за місяць наперед. Оплата орендної плати здійснюється Орендарем в готівковому чи безготівковому порядку за домовленістю між сторонами (п. 4.3. Договору).
Відповідно до п. 4.4. Договору, у випадку дострокового розірвання Договору орендна плата сплачується Орендарем в сумі пропорційній часу користування з врахуванням умов зазначених у п. 4.1. даного Договору (5 днів необхідних для звільнення магазину).
Зобов`язання та права сторін передбачені розділом 5 даного Договору.
Зокрема, підпунктом 5.1.4. пункту 5.1. Договору, зазначено, що Орендар зобов`язаний вносити своєчасно і в повному обсязі Орендодавцю орендну плату та компенсовувати затрати пов`язані із наданням комунальних послуг.
Орендодавець має право відмовитися від Договору і вимагати повернення Об`єкта оренди у разі якщо Орендар не сплачує (не перераховує) визначену договором орендну плату повністю або частково протягом 1 (одного) місяця. В такому випадку договір розривається шляхом направлення Орендодавцем на адресу Орендарю рекомендованим листом з описом і повідомленням про вручення, письмового повідомлення про відмову Орендодавця від договору оренди. При цьому, договір вважається розірваним, якщо від Орендаря не надійдуть протягом 20 днів з моменту отримання ним повідомлення, обґрунтованих заперечень щодо розірвання даного договору. Якщо заперечень не надійде, Орендар зобов`язаний повернути, а Орендодавець прийняти, об`єкт оренди за актом приймання-передачі на 30 день, з моменту отримання Орендарем повідомлення про розірвання Договору (підпункт 7.1.3. п.7.1. Договору).
Підпунктом 7.1.2 пункту 7.1. Договору передбачено, що Орендодавець має право вимагати повернення Об"єкта оренди у випадку розірвання даного Договору за рішенням суду.
Даний Договір оренди укладено в момент його підписання строком на 2 роки і 11 місяців, а саме до 30 вересня 2022 року (п. 9.2. Договору).
Розірвання чи відмова від даного договору в односторонньому порядку не допускається, окрім випадку, передбаченому пп.7.1.3. (п. 9.4. Договору).
Цей Договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами (п.9.9. Договору).
Позивач зазначає, що відповідно до п.п. 3.1.-3.3. Договору сторони не оформили Акт приймання – передачі. Проте, фактичне користування об"єктом оренди Орендарем, сплата орендної плати з відповідним призначенням та її прийняття Орендодавцем підтверджують укладення правочину.
Як стверджує позивач, що відповідач договірні зобов"язання не виконував, зокрема в частині сплати орендної плати більше двох місяців, а саме липня та серпня 2025 року. 
Таким чином, 26.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія-2005" надіслало Фізичній особі-підприємцю Романків Анні Володимирівні повідомлення №13, яким Орендодавець повідомляє Орендаря про відмову від Договору оренди нежитлових приміщень № 1 від 01.11.2020 та вимагає повернення об`єкта оренди у строки, визначені договором, у зв`язку з не сплатою орендної плати протягом двох місяців, а саме – липня та серпня 2025 року.
Вказане повідомлення надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з описом вкладення.
Однак, повідомлення повернулося на адресу позивача, у зв"язку із закінченням терміну зберігання.
Як зазначає позивач, що 04.09.2025, після відправлення листа/повідомлення, Орендар перерахував Орендодавцю грошові кошті у сумі 1 500,00 грн з призначенням платежу "оплата за оренду приміщення за адресою м.Гусятин, пр-т Незалежності, 4 за липень, серпень, вересень 2025 року".
07.10.2025 Орендодавець (через адвоката) звернувся до Орендаря із листом про повідомлення відповідача про звернення позивача до суду з позовом про розірвання договору оренди нежитлового приміщення на підставі ч.2 ст. 651 ЦК України та зобов"язання Орендаря повернути (звільнити) приміщення.
Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв"язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Зміст спірних правовідносин, які склались між сторонами.
Визначаючи правову природу спірних правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, виходячи з аналізу положень Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з укладенням Договору оренди нежитлових приміщень №1 від 01.11.2020, який за правовою природою є договором оренди та які підпадають під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України.
Суд врахував, що з 28.08.2025 втратив чинність Господарський кодекс України, згідно ст. 17 Закону України № 4196-IX "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", який визначає правові та організаційні засади діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб, але на момент виникнення спірних правовідносин, був чинний.

Норми права, застосовані при вирішенні спору та мотиви, з яких виходив суд при ухваленні рішення.
Всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності усі докази, суд дійшов таких висновків.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Тобто, право на судовий захист у суб`єкта господарювання виникає у разі порушення або оспорювання його права або охоронюваного законом інтересу.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).
Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).
У відповідності до вимог статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
До виконання господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (стаття 193 Господарського кодексу України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Договір виконує функцію безпосередньої правостворюючої підстави виникнення зобов`язання. Це означає, що права та обов`язки сторін, які становлять зміст зобов`язання, виникають із самого договору і не потребують інших факторів.
У відповідності до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20, від 30.06.2021 у справі №910/3140/19.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 Цивільного кодексу України.
Із змісту частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Як визначено статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Взаємовідносини сторін виникли на підставі Договору оренди нежитлових приміщень №1 від 01.11.2020, який за правовою природою є договором оренди.
Вказаний договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Порядок укладення, зміни, припинення та виконання договору суборенди оренди нежитлового приміщення, який за своєю правовою природою є договором майнового найму, регулюється нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Укладений сторонами Договір нежитлового приміщення, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України.
Згідно статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. 
До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк (стаття 759 Цивільного кодексу України).
Істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу (стаття 284 Господарського кодексу України).
Як слідує з матеріалів справи, що 01.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мрія-2005" (Орендодавець/позивач) та Фізичною особою-підприємцем Романків Анною Володимирівною (Орендар/відповідач) укладено Договір оренди нежитлових приміщень №1, відповідно до умов якого, Орендодавець передає Орендарю за плату на певний строк на умовах цього Договору у користування (оренду) нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: смт. Гусятин, пр-т Незалежності, 4. Технічна характеристика Об`єкта оренди зазначена в Технічному паспорті на приміщення, копія якого є одним з додатків до договору (п. 1.1. Договору).
Відповідно до п. 2.1. Договору, Об`єкт оренди передається Орендарю з метою розміщення в ньому магазину роздрібної торгівлі продуктами, супутніми товарами та товарами промислової групи. 
Пунктом 2.3. Договору зазначено, що цей договір укладається строком на 2 роки і 11 місяців, який обчислюється з дня передачі Об`єкта оренди Орендареві за актом приймання-передачі, підписаним Сторонами Договору, який є Додатком №1 і є невід`ємною частиною даного Договору.
Даний Договір оренди укладено в момент його підписання строком на 2 роки і 11 місяців, а саме до 30 вересня 2022 року (п. 9.2. Договору).
Цей Договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами (п.9.9. Договору).
Так, згідно п. 3.1. Договору, прийом-передача Об`єкта оренди оформляється актом приймання-передачі (додатком № 1 до Договору), який підписується сторонами не пізніше 10 (десяти) днів з моменту підписання Договору. Перед підписанням Акту приймання-передачі сторони проводять огляд Об`єкта оренди. 
Пунктом 3.3. Договору, зазначено, що підписаний сторонами (чи їх представниками) Акт приймання-передачі Об`єкта оренди свідчить про фактичну передачу Об`єкта Орендарю в оренду, є підставою для початку нарахування орендної плати, та є доказом того, що Об`єкт оренди переданий у відповідності до умов Договору і відповідає його змісту, Об`єкт знаходиться в належному і справному технічному стані та придатний до його експлуатації у відповідності до цільового призначення визначеного п. 2.1. Договору. 
Як зазначено позивачем, що відповідно до п.п. 3.1.-3.3. Договору сторони не оформили Акт приймання – передачі. Проте, фактичне користування об"єктом оренди Орендарем, сплата орендної плати з відповідним призначенням та її прийняття Орендодавцем підтверджують укладення правочину.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (стаття 632 Цивільного кодексу України ).
Відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. 
Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (стаття 286 Господарського кодексу України.
За користування приміщеннями встановлюється щомісячна орендна плата у розмірі 500 (п`ятсот) гривень, без ПДВ. Орендна плата може бути змінена лише за взаємною згодою сторін даного Договору. При цьому, протягом першого року оренди, Орендна плата є незмінною за будь-яких умов. Сторони домовились, що орендна плата може збільшуватись на підставі індексів інфляції, встановлених Державною службою статистики України не частіше, ніж один раз на рік, починаючи з другого року дії цього Договору, проте не більше 10% від обумовленої на дату підписання місячної орендної плати. (п. 4.2. Договору).
Орендна плата сплачується Орендарем Орендодавцю не пізніше 10-го числа поточного місяця, за місяць наперед. Оплата орендної плати здійснюється Орендарем в готівковому чи безготівковому порядку за домовленістю між сторонами (п. 4.3. Договору).
Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України.
Отже, однією із основних умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Умовами договору (п. 5.1.) Орендар зобов`язався вносити своєчасно і в повному обсязі Орендодавцю орендну плату та компенсовувати затрати пов`язані із наданням комунальних послуг.
Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст. 202 - 205 ГК України, ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. 
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як визначено статтею 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання відповідачем, як Орендарем, своїх договірних зобов`язань в частині несвоєчасного внесення плати за оренду майна.
Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема, розірвання договору.
Підстави для зміни або розірвання договору передбачені статтею 651 Цивільного кодексу України і за загальним правилом, викладеним у частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. 
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Зазначеною правовою нормою законодавець поділяє підстави для розірвання договору у судовому порядку на законні та договірні. Так, підставами для розірвання договору, що випливають зі змісту закону є істотне порушення умов договору винною стороною та інші випадки, передбачені законом.
Таким чином, у статті 651 Цивільного кодексу України йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору, а визначення істотності порушення є оціночним поняттям, яке повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин конкретної справи, зокрема, врахування іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Невиконання своїх обов`язків стороною договору, що є істотним, тобто завдає іншій стороні такої шкоди, яка унеможливлює та/або значною мірою перешкоджає досягненню нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.
Як визначено підпунктом 7.1.3 п.7.1 Договору Орендодавець має право відмовитися від Договору і вимагати повернення Об`єкта оренди у разі якщо Орендар не сплачує (не перераховує) визначену договором орендну плату повністю або частково протягом 1 (одного) місяця. В такому випадку договір розривається шляхом направлення Орендодавцем на адресу Орендарю рекомендованим листом з описом і повідомленням про вручення, письмового повідомлення про відмову Орендодавця від договору оренди. При цьому, договір вважається розірваним, якщо від Орендаря не надійдуть протягом 20 днів з моменту отримання ним повідомлення, обґрунтованих заперечень щодо розірвання даного договору. Якщо заперечень не надійде, Орендар зобов`язаний повернути, а Орендодавець прийняти, об`єкт оренди за актом приймання-передачі на 30 день, з моменту отримання Орендарем повідомлення про розірвання Договору.
Підпунктом 7.1.2 пункту 7.1. Договору передбачено, що Орендодавець має право вимагати повернення Об"єкта оренди у випадку розірвання даного Договору за рішенням суду.
Розірвання чи відмова від даного договору в односторонньому порядку не допускається, окрім випадку, передбаченому пп.7.1.3. (п. 9.4. Договору).
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Основною метою договору оренди та правом орендодавця є своєчасне отримання орендної плати в установленому розмірі. У свою чергу, недотримання умов договору у частині сплати орендної плати є наслідком його розірвання.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. При цьому, фундаментальне значення, крім ознаки "систематичність", має значення саме несплата орендної плати.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за п.6 ч.1 ст.3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
З правової природи відносин оренди вбачається, що при укладенні спірного правочину, Орендодавець перш за все має на меті отримання орендної плати за користування об"єкту оренди – нежитлове приміщення. Однак, невиконання відповідачем зобов"язання щодо внесення орендних платежів, свідчить про позбавлення позивача того, на що останній розраховував при укладенні Договору. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, встановленому статтею 188 цього кодексу (ч.3 статті 291 Господарського кодексу України.
Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозиції про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторонам має право передати спір на вирішення суду.
26.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія-2005" надіслало Фізичній особі-підприємцю Романків Анні Володимирівні повідомлення №13, яким Орендодавець повідомляє Орендаря про відмову від Договору оренди нежитлових приміщень № 1 від 01.11.2020 та вимагає повернення об`єкта оренди у строки, визначені договором, у зв`язку з не сплатою орендної плати протягом двох місяців, а саме – липня та серпня 2025 року.
Вказане повідомлення надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з описом вкладення (міститься в матеріалах справи).
Однак, повідомлення повернулося на адресу позивача, у зв"язку із закінченням терміну зберігання.
Як зазначає позивач, що 04.09.2025, після відправлення листа/повідомлення, Орендар перерахував Орендодавцю грошові кошті у сумі 1 500,00 грн з призначенням платежу "оплата за оренду приміщення за адресою м.Гусятин, пр-т Незалежності, 4 за липень, серпень, вересень 2025 року".
Підставою для розірвання договору оренди є саме систематична несплата орендної плати. 
Отже, систематична несплата орендної плати (два та більше випадки), визначеної умовами укладеного між сторонами правочину, в тому числі сплата орендної плати не у повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), є підставою для розірвання такого договору.
Правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 грудня 2023 року у справі № 909/419/22.
Той факт, що на момент розгляду справи орендар погасив заборгованість за орендною платою, не впливає на право орендодавця вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення).
У контексті частини другої статті 651 ЦК України систематична несплата може підтверджувати ненадійність контрагента і те, що кредитор не може бути впевнений у належному виконанні договору в майбутньому, і такий висновок не спростовується подальшим погашенням заборгованості. 
Правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі №918/391/23.

Щодо тверджень відповідача щодо створення позивачем перешкод у користуванні приміщенням долучивши при цьому відеозапис (до відзиву).
Так, у судовому засіданні – 19.03.2026 судом під час дослідження доказів – оглянуто відеозапис, а саме: WhatsApp Video 2025-11-19 at 12.25.39 (1).mp4, WhatsApp Video 2025-11-19 at 12.25.36 (1).mp4, WhatsApp Video 2025-11-19 at 12.25.37.mp4, WhatsApp Video 2025-11-19 at 12.22.22.mp4, WhatsApp Video 2025-11-19 at 12.20.59 (1).mp4, відео 1.mp4, відео.mp4 та відео 2.mp4.
Відповідно до процесуального законодавства (§ 5 Глави 5 ГПК України) доведення обставин у суді може відбувати із використанням доказів в електронному форматі. В цю категорію входять фото, аудіо- та відеозаписи, листування у месенджерах, соціальних мережах, бази даних, мультимедійні повідомлення тощо. Дані можуть зберігатися на портативних пристроях, в Інтернеті, розміщуватися на серверах.
Стаття 96 ГПК України передбачає, що електронними доказами вважається інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються у формі документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Щодо відеозаписів долучених відповідачем, де на його думку зафіксовано перешкоди позивачем у користуванні приміщенням, то суд зауважує, що такі лише фіксують конфлікт між певними особами, але не підтверджують, що це є позивач, тобто не встановлено та не ідентифіковано осіб зображених у даному відеозаписі.
Слід також вказати, що не є зрозумілим коли була здійснена відеофіксація. 
Отже, з боку відповідача не доведено часу та дати створення відео, що були долучені при поданні відзиву, та не доведено протиправної поведінки позивача.
Крім того, матеріали справи не містять доказів факту порушень, які відображені у відеозаписі, складених працівниками поліції, зокрема протоколів про адміністративні правопорушення, тощо. 
На переконання суду, докази - відеозаписи, зокрема, долучені відповідачем є неналежними та недопустимими доказами.
Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, тощо.
Щодо доказу – журналу обліку щоденної торгівлі, на який відповідач посилається як факт припинення господарської діяльності у орендованому приміщенні, у якому відсутні записи з 07.05.2025, суд зазначає таке.
Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.
Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Стаття 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" зазначає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, журналу обліку щоденної торгівлі не є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і не відповідає вимогам, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що систематичне порушення відповідачем, як орендарем, умов спірного договору оренди та приписів чинного законодавства щодо сплати орендної плати є самостійною та достатньою підставою для розірвання такого договору.

Як визначено частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Отже, вимога про зобов`язання ФОП Романків Анну Володимирівну повернути ТОВ "Мрія – 2005" об"єкт оренди – нежитлове приміщення є похідною від вимоги про розірвання договору оренди, а тому також підлягає задоволенню.

Позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
При аналізі доводів сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. 
Правова позиція, наведена у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновок суду.
Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.
Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.
Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.
Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.
Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Так, згідно статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Суд наголошує, що призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Судові витрати.
При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (пункт 5 частини 1 статті 237 ГПК України).
Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Щодо судового збору у розмірі 6 056,00 грн.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Факт зарахування сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом судового збору в сумі 6 056,00 грн до спеціального фонду державного бюджету України підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою Господарським судом Тернопільської області.

В силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 6 056,00 грн покладається на відповідача.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.
2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 6 056,00 грн покласти на відповідача.
3. Розірвати договір оренди нежитлового приміщення №1 від 01.11.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мрія - 2005" (код ЄДРПОУ 21144832) та Фізичною особою – підприємцем Романків Анною Володимирівною (РНОКПП НОМЕР_2 ).
4. Зобов"язати Фізичну особу – підприємця Романків Анну Володимирівну (РНОКПП НОМЕР_2 ) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Мрія - 2005" (код ЄДРПОУ 21144832) об"єкт оренди – нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: Тернопільська область, смт. Гусятин, проспект Незалежності, 4, відповідно до Акту прийому-передачі. 
5. Стягнути з Фізичної особи – підприємця Романків Анни Володимирівни, АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія - 2005", проспект Незалежності, 4, смт. Гусятин, Чортківський район, Тернопільська область (код ЄДРПОУ 21144832) - 6 056,00 грн судового збору. 
6. Видати накази стягувачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256-257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Примірник рішення надіслати сторонам у справі до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення підписано "16" липня 2026 року.

Суддя Я.Я. Боровець