ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 720/755/24
провадження № 22-ц/822/899/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
Виконавчий комітет Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області як орган опіки та піклування 
апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на заочне рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2024 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Ляху Г. О.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов обґрунтований тим, що з 1996 року ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 у шлюбі, який розірваний рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 лютого 2022 року у справі № 720/2439/21.
У період перебування у шлюбі у сторін народилися троє дітей, двоє з яких – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , – неповнолітні.
Після розірвання шлюбу у лютому 2022 року діти за спільною згодою сторін залишилися проживати з матір`ю, натомість відповідач повністю самоусунувся від їхнього матеріального утримання та перестав брати будь-яку участь у вихованні синів.
Позивачка зазначає, що батько не приділяє жодної уваги дітям, не піклується про їх здоров`я, фізичний і духовний розвиток, переклавши весь тягар їх забезпечення та виховання виключно на неї. 
Підкреслює, що така тривала поведінка відповідача свідчить про його умисне та свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків, що, відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, є беззаперечною підставою для позбавлення його батьківських прав з метою захисту найкращих інтересів дітей.
Щодо звернення із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав лише відносно сина ОСОБА_4 , вказувала на те, що іншому неповнолітньому сину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 виповнюється 18 років, а тому ініціювання відповідного спору є недоцільним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що після розірвання шлюбу 14 лютого 2022 року позивачка самостійно доглядає, виховує та матеріально утримує спільну неповнолітню дитину.
Натомість батько дитини свідомо ухиляється від виховання дитини, матеріально її не забезпечує, не спілкується з нею та не цікавиться її здоров`ям, фізичним, духовним і моральним розвитком.
Доцільність позбавлення відповідача батьківських прав також підтверджується відповідним висновком органу опіки та піклування від 03 квітня 2024 року № 80.
Враховуючи норми Сімейного кодексу України, Конвенції ООН про права дитини та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що встановлені судом обставини є достатніми для застосування до батька крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_5 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_6 ) просить заочне рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ІНФОРМАЦІЯ_6 в апеляційній скарзі посилається на те, що суд ухвалюючи рішення у справі вирішив питання про його права та обов`язки.
Вказував на те що 06 квітня 2026 року начальником відділення цивільно-військового співробітництва ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_1 на ім`я ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 подано рапорт із клопотанням перед вищим командуванням про звільнення її з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII за сімейними обставинами – за наявності дитини (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
До рапорту ОСОБА_1 було додано копію заочного рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2024 року у справі № 720/755/24.
Відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. 
Акцентував увагу на тому, що за наслідком ухваленого рішення у позивачки виникло про на звільнення із військової служби відповідно до норм Закону № 2232-XII, та у подальшому на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до статті 23 Закону № 3543-XII.
Звертав увагу, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Однак у цій справі позивачка не довела існування достатніх підстав, які б об`єктивно доводили факт умисного ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків стосовно його сина, та слугували підставою для позбавлення батьківських прав, що допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. 
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Покладений в основу рішення суду першої інстанції висновок органу опіки та піклування від 03 квітня 2024 року є неналежно обґрунтованим, зробленим без наведення достатніх доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризували відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків.
На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 , подала клопотання у якому просила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на заочне рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2024 року закрити.
Акцентувала увагу на тому, що оскаржуване судове рішення стосується виключно приватно-правових сімейних відносин і жодним чином не вирішує питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки адміністративного органу.
Вказує, що апелянт не навів доказів того, що ухвалене судом першої інстанції рішення безпосередньо впливає на виконання ним своїх дискреційних повноважень під час адміністративної процедури (зокрема, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»).
Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_6 зловживає процесуальними правами, адже він був достовірно обізнаний про наявність цього рішення задовго до звернення із апеляційною скаргою у цій справі, оскільки позивачка долучала належним чином засвідчену копію оскарженого рішення суду до свого рапорту про звільнення з Державної прикордонної служби ще 22 липня 2024 року. 
Підкреслює, що відповідно до імперативних вимог пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, встановивши, що рішенням суду не вирішувалося питання про права та обов`язки апелянта, суд зобов`язаний закрити апеляційне провадження.
Щодо суті спору наголошує, що застосування судом крайньої міри у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав є законним, обґрунтованим і відповідає найкращим інтересам дитини. Відповідач свідомо і тривалий час самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріально не допомагав, не цікавився фізичним та духовним розвитком дитини, яка перебувала на повному утриманні матері у створеному нею стійкому сімейному середовищі.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Новоселицького районного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 720/2439/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
З довідки Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 954 від 04 лютого 2024 року про склад сім`ї позивачки вбачається, що ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають на АДРЕСА_1 .
В матеріалах справи також міститься довідка Костичанського старостинського округу від 14 лютого 2024 року №280/14-28, видана ОСОБА_1 на підтвердження факту перебування на її утриманні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
Згідно з довідкою з медичного закладу «Данко», упродовж одного року за медичною допомогою для сина ОСОБА_4 зверталась мати ОСОБА_1 .
Виконавчим комітетом Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області як органом опіки та піклування надано висновок до рішення виконавчого комітету від 03 квітня 2024 року № 80 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 – батька неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , у зв`язку із ухиленням від виконання своїх батьківських обов`язків.
Апеляційним судом у ході розгляду справи також встановлено, що ОСОБА_1 у 2022 році уклала контракт та була прийнята на військову службу до Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 )).
В подальшому після набрання законної сили заочним рішенням у цій справ, ОСОБА_1 була звільнена з військової служби за контрактом, як військовослужбовець, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) позбавлений батьківських прав, згідно із Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Вказані обставини сторонами не оспорюються.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
За змістом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи – учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).
У справі, що переглядається, заочне рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2024 року, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення останнього батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 задоволено, в апеляційному порядку оскаржив ІНФОРМАЦІЯ_6 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції.
Щодо вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_9 у спірних правовідносинах
Перевіряючи наявність передбачених законом підстав для апеляційного перегляду справи за скаргою особи, яка не брала участі у справі, колегія суддів виходить із наступного.
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Водночас судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 587/847/23 (провадження № 61-9522св23).
Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08 зробив висновок про те, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.
Під час вирішення питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 621/626/18 (провадження № 61-8786св24).
ІНФОРМАЦІЯ_6 обґрунтовуючи покладення на нього нових обов`язків у зв`язку з ухваленням судового рішення у цій справі вказував на те, що в умовах воєнного стану позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина є безумовною підставою для звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 як другого з батьків з військової служби, а також надання їй у подальшому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України відповідно до статті 65 Конституції України, статті 1 Закону № 2232-XII, статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі – Закон № 1932-XII).
Конституційний Суд України у рішенні від 25 квітня 2019 року № 1-р(II)/2019 у справі № 3-14/2019(402/19, 1737/19) вказав на те, що зі змісту статей 17, 65 Конституції України вбачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба – це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. … Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом). – рішення КСУ від 25 квітня 2019 року № 1-р(II)/2019 у справі № 3-14/2019(402/19, 1737/19).
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом російської федерації, який триває і тепер.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» внесено зміни до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон № 3543-XII) та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-XII), зокрема:
– пункт 4 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII викладено у наступній редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;
– абзац шостий пункту 2 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII викладено у наступній редакції: під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Згідно з приписами статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
В даному випадку вирішення приватноправового спору між позивачкою та відповідачем у зв`язку з пред`явленням вимоги про позбавлення останнього батьківських прав, що є підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, перебуває у сфері виконання публічного обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України, тобто стосуються інтересів саме держави.
Приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 січня 2025 року у справа № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23), від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 провадження № 61-7345св25).
Пунктом 1 Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 (далі – Положення № 154), визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.
Штатні посади територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки комплектуються військовослужбовцями, державними службовцями та працівниками Збройних Сил (далі – працівники) відповідно до їх штату та штатного розпису.
Добір військовослужбовців для комплектування територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, їх призначення на посади, проходження військової служби та звільнення з неї здійснюються відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153.
Призначення на посади та звільнення з посад керівників та інших військовослужбовців територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки здійснюються відповідно до номенклатури посад для призначення військовослужбовців (пункт 6 Положення № 154).
З матеріалів справи вбачається, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 проходила службу у Держаній прикордонній службі. У подальшому на підставі оскарженого заочного рішення суду вона звільнилася з військової служби.
Після звільнення, на підставі цього ж рішення у позивачки виникло право на відстрочку від призову на військову службу. Крім цього, зазначене рішення є підставою для звільнення з військової служби в разі повторного прийняття позивачки на службу, що й має місце в цій справі.
Наразі ОСОБА_1 є військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_7 та проходить військову службу на посаді начальника відділення цивільно-військового співробітництва ІНФОРМАЦІЯ_10 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_11 » Сухопутних військ Збройних Сил України.
Отже, за наслідком ухваленого у цій справі рішення суду про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_1 як другий із батьків отримав безумовне право на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану на підставі абзацу шостого пункту 2 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII, так і в подальшому отримання відстрочки з цієї ж підстави згідно з пунктом 4 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки держави. У спірних правовідносинах саме ІНФОРМАЦІЯ_6 як орган військового управління у якому проходить службу позивачка, покликаний захищати інтереси держави.
Доводи апеляційної скарги про наявність права на оскарження цього рішення знайшли своє підтвердження.
Також з урахуванням наведених вище висновків апеляційного суду, слід відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження.
Щодо вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 .
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_9 слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про позбавлення батьківських прав батька відносно неповнолітнього сина, мати якого є військовослужбовцем, вирішив питання про права та обов`язки держави, яка у спірних правовідносинах представлена ІНФОРМАЦІЯ_6 як органом військового управління, у якому зараз проходить службу позивачка.
Відповідно до вимог пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Вказані підстави для скасування рішення суду підтвердилися за наслідком перевірки доводів апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Щодо вирішення спору по суті
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Забезпечення найкращих інтересів дитини – це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України, приписи якої зокрема зобов`язують батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Відповідно до частини першої статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків неодноразово було викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 тощо.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) ЄСПЛ підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 12 лютого від 2024 року в справі № 202/1931/22 Верховний суд вказав на те, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
У справі, що переглядається, підстави для позбавлення відповідача батьківських прав ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що відповідач після розірвання шлюбу у лютому 2022 року свідомо, систематично та без поважних причин ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання сина.
Позивачка вказувала на повну відсутність будь-якого спілкування та піклування з боку батька, який добровільно перестав брати участь у житті дитини, не виявляє інтересу до її шкільного навчання, дозвілля та духовного розвитку. Крім того, відповідач абсолютно не цікавиться станом здоров`я сина та не бере участі в його медичному забезпеченні.
ОСОБА_2 повністю самоусунувся від матеріального утримання сина, не надає жодної добровільної фінансової допомоги та не забезпечує дитину речами, необхідними для її повноцінного розвитку. Увесь тягар утримання спільної дитини лежить виключно на позивачці.
Колегія суддів переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та надаючи оцінку зібраним у справі доказам виходить із наступного.
Верховний суд у постанові від 10 грудня 2025 року у справі № 179/1100/24 (провадження № 61-12057св25) вказав на те, що необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду доволі складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти батька права на контакт з дитиною і її виховання. Позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на задоволення потреб у любові, піклуванні та матеріального забезпечення. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
На переконання колегії суддів наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Суд першої інстанції, крім фактів, що ОСОБА_2 не зверталася до сімейного лікаря із сином, а позивачка проживає разом із неповнолітніми дітьми за однією адресою, не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення відповідача батьківських прав.
Судом не було встановлено, що відповідач не відповідає вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своєму сину, або що він становить загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком може порушити відповідні права дитини.
Хоча у період, який передував зверненню із цим позовом, ОСОБА_2 не приділяв належної уваги вихованню сина, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між дитиною і її батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьками і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу.
Окрім цього, вирішуючи спір суд першої інстанції врахував наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування, згідно з яким вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав на те, що у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) вказав на те, що висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.
Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування, яким визначено за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_4 , в основу такого висновку покладено обставини того, що батько дитини перестав брати участь у вихованні та утриманні дитини. Виконувати свої обов`язки батько дитини відмовляється, наразі він перебуває за кордоном та не підтримує зв`язок із неповнолітнім сином.
З цього приводу колегія суддів відзначає, що сам по собі факт перебування відповідача за кордоном, не може свідчити про відсутність у нього інтересу до дитини, оскільки за обставин справи не встановлено винної поведінки батька у даному випадку.
Також в матеріалах справи відсутні докази усунення батька від спілкування з дитиною, а думка дитини судом першої інстанції не заслуховувалась.
Як зазначалося вище позбавлення батьківських прав безвідносно до інших обставин переслідуватиме легітимну мету тільки в тому разі, якщо цього вимагає ситуація у якій батьки (один з батьків) становлять загрозу для дитини і цього вимагає забезпечення якнайкращих інтересів дитини.
За обставин цієї справи судами не встановлено таких обставин, як і того, що відновлення зв`язку батька із сином порушуватиме його право на розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Також як акцентувалась увагу апеляційним судом, простої бездіяльності з боку батька, що має місце у цій справі, недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав, особливо не надавши батькові попередню можливість налагодити взаємовідносини із дитиною, або ж достовірно пересвідчитись у невідворотності розриву таких зв`язків.
Окрім цього, за конкретних обставин цієї справи, колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23), від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23) вкотре наголосив, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.
Позивачка звертаючись із цим позовом на захист своїх прав та прав неповнолітнього сина вказувала на те, що відповідач фактично з 2022 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина.
Апеляційний суд звертає увагу на суперечність між обставинами наведеними у позові та висновку органу опіки і піклування, зокрема позивачка вказує, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків після розірвання шлюбу, тобто 2022 року, тоді як у висновку виконавчого комітету зазначено зовсім іншу дату – 2017 рік. 
Разом з цим позивачка не надала будь-яких доказів, які б вказували на те, що протягом цього періоду (близько двох років) нею вживалися відповідні заходи і вони не дали жодного результату щодо зміни ставлення відповідача до виконання обов`язку з виховання та утримання сина. Із позовом про позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_1 звернулася у 2024 році будучи військовослужбовцем, якому відповідне судове рішення надає право на звільнення з військові служби.
Фактично позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою ухилення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
Аргументи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що не може залишатися поза увагою та обставина, що відповідач має брати більш активну участь у вихованні сина, в зв`язку з чим наявними є підстави для того, аби попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При цьому слід роз`яснити відповідачу, що він має зважати на те, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22.
Щодо доводів ОСОБА_1 про зловживання ІНФОРМАЦІЯ_6 процесуальними правами
Колегія суддів вважає безпідставними аргументи відзиву на апеляційну скаргу щодо помилкового поновлення ІНФОРМАЦІЯ_12 строку на апеляційне оскарження, оскільки про ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі апелянт міг дізнатися значно раніше, ніж зазначив у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, зокрема у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби у 2024 році та наявності копії оскарженого рішення в матеріалах особової справи.
Вказана обставина, на думку заявника, свідчить про зловживання особою, яка подала апеляційну скаргу, своїми процесуальними правами.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами виходячи з наступного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2025 року у справі № 601/485/23 (провадження № 14-139цс24), на яку фактично міститься посилання у відзиві на апеляційну скаргу, сформулювала правову позицію, відповідно до якої, у випадку, коли після відкриття апеляційного провадження, яке відбулось за відсутності матеріалів справи, установлено, що строк на апеляційне оскарження судового рішення поновленню не підлягав, зокрема, у зв`язку з тим, що причини, на які посилався заявник і які стали підставою для поновлення строку, є неповажними, а отримання заявником вперше копії оскаржуваного судового рішення у день, зазначений ним, не підтвердилося і спростовано матеріалами справи, які надійшли до суду після відкриття провадження і їх витребування із суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції може визнати це зловживанням процесуальними правами на підставі частини другої статті 44 ЦПК України (пункт 80 постанови). 
Разом з цим, колегія суддів враховує, що за обставин справи № 601/485/23, із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції зверталася сторона спору (позивачка), яка його ініціювала, і якій копія оскарженого судового рішення вручалася тричі 16 листопада 2023 року, 21 листопада 2023 року та 13 березня 2024 року. Однак, в апеляційній скарзі зазначила про отримання копії рішення лише 13 березня 2024 року, що достовірно встановлено судом апеляційної інстанції.
В свою чергу, у цій справі із апеляційною скаргою звернувся ІНФОРМАЦІЯ_6 , який не брав участі у розгляді справи у суді першої інстанції.
Оцінюючи звернення ІНФОРМАЦІЯ_9 , як особою, яка не брала участі у справі, із апеляційною скаргою після спливу значного строку з дня ухвалення рішення суду першої інстанції на предмет наявності підстав для визнання таких дій зловживання процесуальними правами, колегія суддів враховує усталену позицію Верховного Суду про те, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри» (подібні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19, від 22 січня 2025 року у справі № 757/22295/17-ц, постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 532/1550/23).
Доволі важко провести межу між правомірною реалізацією особою процесуальних прав і зловживанням правами, оскільки зовні вони виглядають однаково. Основним критерієм для висновку про визнання дій зловживанням процесуальними правами є їх невідповідність завданню цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Близькі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17.
Зловживання правом – це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17).
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети – ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. Процесуальні права надаються законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду у розгляді справ, правильному вирішенню спору. І кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту тощо) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі № 905/945/18).
Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливої форми процесуальне правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників судового процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав, які здійснюються лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом стосовно відомих обставин справи, у цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь у справі, а також з метою перешкодити суду розглянути і вирішити справу.
В будь-якому випадку з огляду на принципи верховенства права і справедливості, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін тощо, функції судової системи та гарантії судочинства, процесуальні засоби не можуть застосовуватися виключно задля забезпечення інтересів лише однієї зі сторін справи. Адже суд, розглядаючи позов (заяву) конкретної особи, не обслуговує її інтереси, а діє відповідно до принципу верховенства права, справедливості та завдань судочинства.
Близькі за змістом висновки викладені у постанові від 24 вересня 2024 року у справі № 918/822/23(559/2823/23).
В свою чергу, не залучення до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_9 , як особи наділеною процесуальною дієздатністю щодо представництва інтересів держави у цьому судовому процесі, об`єктивно унеможливило досягнення, визначеного у частині першій статті 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства.
У цій частині колегія суддів враховує, що в силу незалучення особи до участі у справі у разі вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа фактично позбавляється права користуватись правами, передбаченими ЦПК України, в тому числі правом на оскарження судового рішення в апеляційному порядку у встановлені законом строки.
Верховний Суд у постанові від 01 липня 2026 року у справі № 725/6420/25 (провадження № 61-5692св26) дійшов висновку, що сам факт можливого отримання інформації про існування судового рішення не є тотожним отриманню його повного тексту та не свідчить про початок перебігу строку на апеляційне оскарження.
Подання ОСОБА_1 процесуальних документів до військової частини НОМЕР_1 у межах адміністративної процедури звільнення з військової служби не є тотожним належному доведенню судового рішення до відома ІНФОРМАЦІЯ_9 як юридичної особи, яка може бути учасником судового процесу та подати апеляційну скаргу навіть тоді, коли не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, після отримання інформації, яка засвідчила використання приватноправового інструментарію не за його призначенням.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів не знаходить підстав для визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_9 щодо подачі заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, та наведених у ній підстав для такого поновлення, зловживанням процесуальними правами, і як наслідок залишення апеляційної скарги без розгляду.
Також Верховний Суд у постанові від 28 січня 2026 року у справі № 947/37166/23 (провадження № 61-10377св25), надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо помилкового поновлення судом строку на апеляційне оскарження за схожих обставин вказав на те, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції прийняв судове рішення, яке стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, а отже, стосується прав та обов`язків військової частини, у складі якої позивач проходить військову службу, а тому правильно переглянув оскаржене судове рішення по суті.
Близькі за змістом висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2026 року у справі № 497/132/23 (провадження № 61-16139св25).
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, заочне рішення суду першої інстанції від 30 травня 2024 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Однак з урахуванням висновків суду слід попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, апеляційний суд за наслідком оскарження заочного рішення суду першої інстанції від 30 травня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_6 , як особою, яка не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції, дійшов висновку про відмову у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
За подання апеляційної скарги, з урахуванням її подачі в електронній формі, ІНФОРМАЦІЯ_6 підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 453 гривень 44 копійок (1 211,20 х 150% х 0,8).
Проте, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 24 квітня 2026 року відстрочено ІНФОРМАЦІЯ_12 сплату судового збору у розмірі 1 453 гривні 44 копійки за подання до суду апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі № 720/755/24.
ІНФОРМАЦІЯ_6 докази сплати судового збору у вищевказаному розмірі до суду апеляційної інстанції не подавалися.
Відповідно до частини другої статті 136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
З урахуванням вищевикладеного, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_9 підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору у сумі 1 453 гривні 44 копійки.
Керуючись ст. ст. 362, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.
Заочне рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В позові ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовити.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 453 гривні 44 копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 16 липня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді :       Наталія ВИСОЧАНСЬКА 
Ігор ЛИСАК