ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 р. | Справа № 520/13049/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Фоміної Л.О. , Мінаєвої К.В. 
за участю секретаря судового засідання Колодкіної Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Шевченківського відділу держаної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2026 (суддя Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 , повний текст складено 15.06.26) по справі № 520/13049/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Шевченківського відділу держаної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України   
про скасування арешту та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Шевченківського відділу держаної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (надалі також відповідач, апелянт), у якому просила: 
- зобов`язати Шевченквський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові, код ЄДРПОУ 34952393, скасувати арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та виключити відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомості за №33660395 про наявність заборони на нерухоме майно внесеної на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 49153611 від 15.10.2019, про що зроблено відповідний запис про обтяження №33660395 від 18.08.2007, внесеного на підставі відомостей Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №5510448 від 18.08.2007;
- зобов`язати Шевченквський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові, код ЄДРПОУ 34952393, внести відомості про скасування арешту до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомості про припинення обтяження.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у незнятті арешту з нерухомого майна. Наявність актуальних записів про обтяження за відсутності відкритих виконавчих проваджень порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним йому майном.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2026 позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна, що належить ОСОБА_1 на праві власності, накладеному постановою про арешт нерухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладеного на підставі постанови ВДВС Дзержинського районного управління юстиції про відкриття ВП №431/15 від 15.12.2004.
Зобов`язано Шевченквський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові, код (вул. Студентська,буд.5/6, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61024, код ЄДРПОУ 34952393), скасувати арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та виключити відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомості за №33660395 про наявність заборони на нерухоме майно внесеної на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 49153611 від 15.10.2019, про що зроблено відповідний запис про обтяження №33660395 від 18.08.2007, внесеного на підставі відомостей Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №5510448 від 18.08.2007.
Зобов`язано Шевченквський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові, код (вул. Студентська,буд.5/6, м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61024, код ЄДРПОУ 34952393), внести відомості про скасування арешту до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомості про припинення обтяження.
Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що відсутність матеріалів не є юридичною підставою для припинення обтяження. Навпаки, без встановлення підстав накладення арешту суд не може перевірити законність його існування та не мав підстав зобов`язувати орган ДВС скасувати арешт.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту існує інформація про обтяження заборони на нерухоме майно, а саме квартиру у АДРЕСА_1 , на підставі постанови про відкриття ВП №431/15 від 15.12.2004 ВДВС Дзержинського районного управління юстиції.
Позивачка у позовній заяві стверджує, що неодноразово зверталась, у тому числі письмово через свого представника адвоката Сагайдак Е.С. до Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові з проханням зняти арешт з нерухомого майна, а саме з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом Шевченківського ВДВС у м. Харкові №вих.130708 від 06.12.2024 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, яка є основною інформаційною базою про здійснення виконавчого провадження, станом на 06.12.2024 на виконанні у відділ виконавчі провадження, за якими боржником є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на виконанні не перебувають.
Листом від 08.12.2025 року за вих.№195627, за підписом начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові, Жигун О.І. повідомлено, що виконавче провадження №431/15 у Шевченківсьокму ВДВС у м. Харкові на примусовому виконанні не перебуває. Вказаний листом позивачу рекомендовано звернутися до суду для зняття арешту з його майна.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів, які підтверджують факт існування законних підстав для триваючого арешту, накладеного на нерухоме майно позивача, тоді як наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про цей арешт перешкоджає позивачу розпоряджатися своїми правами власника.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
В силу частини 1 та 2 статті 13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.
У свою чергу, процедура накладення арешту на майно боржника врегульована статтею 56 Закону №1404-VIII.
Згідно з частиною 1статті 56 Закону №1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
На час винесення державним виконавцем у виконавчому провадженні постанови про накладення арешту від 20.09.2011 на нерухоме майно позивача діяло положення Закону України «Про виконавче провадження», в редакції 21.04.1999 №606-XIV (надалі - Закон №606-XIV), який визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Вимогами статті 17 Закону №606-ХIV передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.
Статтею 55 вказаного Закону визначено, що арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою відповідальність зберігача майна, передбачену законом.
Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до приписів статті 38 Закону №606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу Державної виконавчої служби) припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з закінченням виконавчого провадження. Закінчене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону №1404-VIII.
Проаналізувати матеріали виконавчого провадження у даному випадку для суду виявилося неможливим з огляду на те, що ані в Автоматизованій системі виконавчого провадження, ані у відповідача відсутні відомості про виконавче провадження, на підставі якого було вчинено запис про обтяження за реєстраційним номером 5510448 від 18.08.2007 року.
Згідно пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 р. №2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік.
Пунктом 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби передбачено, що завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення (додаток 17), якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт.
Також, наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 року затверджено «Правила ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», згідно яких відповідно до пункту 1 розділу Х та пунктів 1, 4 розділу ХІ якого завершені виконавчі провадження та виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше 01 серпня поточного року та 01 лютого наступного року.
Передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.
Справи (документи), які підлягають знищенню, включаються до акта про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду.
Отже, зі змісту Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби та Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями чітко видно, що знищенню підлягають лише завершені виконавчі провадження.
Доказів того, що виконавче провадження не закінчено відповідач не надав суду.
З урахуванням вищенаведеного, виконавче провадження, на підставі якого вчинено запис про обтяження за реєстраційними номерами 5510448 від 18.08.2007 року станом на даний час є завершеним.
Частиною четвертою статті 59 чинного Закону №1404-VIII визначено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першоюстатті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".
Відповідно до частини п`ятої статті 59 Закону №1404-VIII, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. 
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини (частина друга статті 59 Закону №1404-VIII).
Таким чином, судове рішення про зняття арешту з майна боржника, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття арешту з такого майна постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Станом на час судового розгляду цієї справи арешт, накладений на майно позивача, не знятий, продовжує існувати і заборона відчуження майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту існує інформація про обтяження невизначене майно, все майно в межах суми боргу, реєстраційний номер обтяження 5510448 від 18.08.2007, на підставі постанови про відкриття ВП №431/15 від 15.12.2004 ВДВС Дзержинського районного управління юстиції
При цьому, на виконанні у відповідача відсутні відкриті виконавчі провадження, в межах яких можливе звернення стягнення на майно позивача, а тому суд не вбачає ні фактичних, ні юридичних підстав для продовження існування обтяження та арешту на нерухоме майно позивача.
Колегія суддів зазначає, що та обставина в якій до особи на невизначений строк застосовується обмеження її прав в певній мірі суперечить принципу правової визначеності, як одному із елементів верховенства права за яким обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Аналогічні норми містяться і у актах міжнародного права. Так статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
В постановах від 07.07.2021 року у справі № 2-356/12, від 03.11.2021 року у справі № 161/14034/20, від 22.11.2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26.01.2022 року у справі № 127/1541/14-ц від 18.01.2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 09.01.2023 року у справі № 2-3600/09, від 17.04.2024 року у справі № 442/5495/13-ц, від 28.08.2024 року у справі № 947/36027/21, від 23.10.2024 року у справі № 947/16775/23 Верховний Суд дійшов висновку, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Враховуючи те, що запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт майна ОСОБА_1 є чинним, а також те, що відповідач не може надати суду інформацію про існування виконавчого провадження, у якому накладено арешт на нерухоме майно позивача, тому вказані обставини призводять до покладення на позивача надмірного тягара, оскільки орган державної влади не може обґрунтувати належним чином необхідність існування вказаного вище запису про арешт майна особи.
З огляду на встановлені судом обставини справи та становище, в якому опинився позивач у зв`язку з існуванням чинного арешту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів ОСОБА_1 є визнання протиправною бездіяльність Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна, що належить ОСОБА_1 на праві власності, накладеному постановою про арешт нерухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладеного на підставі постанови ВДВС Дзержинського районного управління юстиції про відкриття ВП №431/15 від 15.12.2004, зобов`язання Шевченквський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові скасувати арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 та виключити відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомості за №33660395 про наявність заборони на нерухоме майно внесеної на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 49153611 від 15.10.2019, про що зроблено відповідний запис про обтяження №33660395 від 18.08.2007, внесеного на підставі відомостей Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №5510448 від 18.08.2007, а також зобов`язання відповідача, внести відомості про скасування арешту до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомості про припинення обтяження.
Колегія суддів також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі “Серявін та інші проти України” зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі “Трофимчук проти України” ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу держаної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.06.2026 по справі № 520/13049/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя | | В.В. Катунов
Судді | | Л.О. Фоміна   К.В. Мінаєва
Постанова складена в повному обсязі 04.09.26.