Справа № 357/19644/25
Провадження № 2/357/1511/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2026 року місто Біла Церква
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді – Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання – Бондар Ж.А., представника позивача – адвоката Михайлик С.І., представника відповідача – адвоката Гупала П.М., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду № 3 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з незаконного чужого володіння,
В С Т А Н О В И В :
30.11.2025 представник позивача, адвокат Михайлик Світлана Ігорівна, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», що зареєстрований судом 02.12.2025, мотивуючи тим, що у власності ОСОБА_1 перебував транспортний засіб марки «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», 2021 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що належав їй на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8047, дата реєстрації 24.06.2021 року. У січні 2024 року у позивача виникла потреба у відчуженні зазначеного автомобіля. З цією метою позивач разом із її чоловіком, ОСОБА_6 , звернулися до знайомого чоловіка на ім`я ОСОБА_7 , який запропонував свою допомогу у продажу автомобіля та запевнив у можливості здійснити реалізацію транспортного засобу за його реальною ринковою вартістю. За вказівкою ОСОБА_8 , позивач видала нотаріальну довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на продаж, експлуатацію та розпорядження транспортним засобом «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Позивач була переконана, що зазначені особи діятимуть виключно в її інтересах, належним чином виконають доручення та передадуть їй грошові кошти від продажу автомобіля. Вказані особи мали відчужити автомобіль від імені позивача за ринковою вартістю. Однак, після відчуження транспортного засобу, ні ОСОБА_7 , ні довірені особи грошові кошти не позивачу не передали, зникли зі зв`язку та розпорядилися автомобілем шляхом його перепродажу іншим особам. У зв`язку із чим, позивач звернулася до Шевченківського районного управління поліції м. Києва, внаслідок чого було розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №12024100100001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що автомобіль марки «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2021 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 : 09.01.2024 на підставі договору купівлі продажу укладеному в ТСЦ 8046 був перереєстрований на громадянку ОСОБА_3 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_4 ; 10.01.2024 перереєстрований на підставі договору від 10.01.2024 на громадянку ОСОБА_4 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_5 ; 02.03.2024 перереєстрований за тим самим власником – ОСОБА_4 при видачі нового державного номерного знаку НОМЕР_6 ; 06.03.2024 перереєстрований на підставі договору від 03.03.2024 на громадянку ОСОБА_5 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_7 . Відтак, аналізом проведених реєстраційних дій із вказаним автомобілем встановлено, що позивач, отримавши від ОСОБА_8 вказівку видати довіреність на ім`я чітко визначених останнім осіб, а саме: на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на право розпорядження автомобілем під приводом надання послуг з його продажу, видала вказану довіреність, будучи запевненою в законності та відкритості намірів ОСОБА_8 щодо продажу автомобіля позивача. У подальшому, громадянка ОСОБА_2 , пред`явивши в ТСЦ 8046 довіреність на продаж вказаного автомобіля від імені позивача , здійснила продаж автомобіля марки «Land Rover», моделі «Range Rover Sport», 2021 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 : на ім`я ОСОБА_3 , ім`я якої вже було вписано у довіреність від імені позивача. Таким чином, перша вказана реєстраційна дія з автомобілем, а саме продаж його від імені відповідача 1 на ім`я відповідача 2 була здійснена виключно з метою фактичної зміни власника автомобіля за державним реєстром, що підтверджує факт заздалегідь спланованих дій щодо шахрайського заволодіння автомобілем. Крім того, в рамках кримінального провадження встановлено, що особи, на яких було оформлено транспортний засіб відносяться до кола близьких осіб та діяли за прямими вказівками ОСОБА_8 , що попередньо встановлений як особа, причетна до організації шахрайської схеми щодо заволодіння автомобілем. Таким чином, наявність особистих тісних відносин між вказаними особами підтверджує той факт, що всі вказані реєстраційні дії з автомобілем у період з 09.01.2024 до 06.03.2024 були здійснені виключно з метою приховування незаконності цих дій та шахрайського заволодіння автомобілем. Крім того, наявною оперативною інформацією, встановлено що громадянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були присутні під час укладання договору купівлі продажу від 09.01.2024 у територіальному сервісному центрі МВС №8046, що так само підтверджує факт заздалегідь розробленого плану щодо заволодіння автомобілем. 08.05.2024 постановою слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві автомобіль марки «Land Rover». моделі «Range Rover Sport», 2021 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Вказані обставини викладені в ухвалі Київського апеляційного суду від 10.09.2024 по справі № 761/25299/24. Таким чином, наявність особистих тісних відносин між вказаними особами підтверджує той факт, що всі вказані реєстраційні дії з автомобілем у період з 09.01.2024 до 06.03.2024 були здійснені виключно з метою приховування незаконності цих дій та шахрайського заволодіння автомобілем. Надалі ОСОБА_3 здійснила відчуження автомобіля на користь ОСОБА_5 , яка на сьогодні є останньою зареєстрованою власницею транспортного засобу. Позивач не давала жодних доручень ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 щодо переоформлення автомобіля на них чи на інших осіб за ціною, нижчою за ринкову, а також не отримувала жодних коштів від продажу автомобіля. Усі дії щодо реєстрації та подальшого перепродажу автомобіля були здійснені всупереч дійсній волі позивача, з порушенням умов доручення та з очевидною метою незаконно заволодіти її майном. Таким чином, відчуження транспортного засобу відбулося без волі законного власника, а тому в розумінні ст. 387, 388 ЦК України позивач має право витребувати свій автомобіль із чужого незаконного володіння від останнього набувача ОСОБА_5 , оскільки той вибув з володіння власника не за її волею, унаслідок протиправних дій. Можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним. Оскільки майно потрапило у володіння останнього набувача незаконним шляхом, тобто без волі та без отримання коштів законним власником, тому позивач має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з незаконного чужого володіння саме до ОСОБА_5 . Окрім того, враховуючи встановлені слідством обставини, дії осіб, причетних до заволодіння транспортним засобом позивача, мають ознаки заздалегідь спланованої шахрайської схеми, спрямованої на протиправне вибуття автомобіля з володіння законного власника. Зокрема, ОСОБА_8 , видаючи себе за посередника у продажу та користуючись довірою позивача, фактично організував передачу довіреності на осіб, які не мали наміру виконувати доручення в інтересах власника, а діяли у власних інтересах та в інтересах третіх осіб. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , будучи вписаними в довіреність за ініціативою та під контролем ОСОБА_8 , формально мали повноваження на продаж автомобіля, однак фактично використали довіреність як інструмент для привласнення майна, не передаючи власнику жодних коштів і не маючи наміру діяти добросовісно. Швидкість і послідовність укладення договорів, тісних зв`язків між набувачами, а також відсутність отримання позивачем будь-яких грошових коштів за відчуження дороговартісного автомобіля свідчать про умисне, скоординоване та протиправне заволодіння майном позивача. Факт відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час укладання окремих договорів у ТСЦ 8046 додатково підтверджує імітацію реальних правочинів, що вказує на відсутність наміру на добросовісне виконання доручення з моменту оформлення відповідних повноважень. У сукупності ці обставини свідчать про те, що майно вибуло з володіння позивача злочинним шляхом, що прямо відповідає критеріям ст. 387–388 ЦК України та надає позивачу право вимагати витребування майна від останнього набувача, незалежно від його доводів про добросовісність. Тому просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , транспортний засіб марки «Land Rover», моделі «Range Rover Sport», 2021 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнути з відповідача судові витрати у справі.
02.12.2025, згідно із ч. 8 ст. 187 ЦПК України, судом отримано відповіді на запити щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
04.12.2025, згідно із ч. 6 ст. 187 ЦПК України, здійснено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС м. Чернівці щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки - ОСОБА_5 , у зв`язку із відсутністю відомостей про особу у Єдиному державному демографічному реєстрі.
04.12.2026 судом постановлено ухвалу, якою заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково та вжито заходи забезпечення позову шляхом: 1) заборони ОСОБА_5 відчужувати, користуватись та іншим чином розпоряджатися транспортним засобом марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 в тому числі переобладнувати, розбирати його на запчастини, укладати будь які договори щодо спірного транспортного засобу; 2) заборони суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки «Land Rover», моделі «Range Rover Sport», 2021 року випуску, номер шасі (кузова/рами) НОМЕР_1 до вирішення спору по суті. У решті вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.
08.12.2025 постановлено ухвалу, якою залишено позовну заяву без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
16.12.2025 представник позивача, адвокат Михайлик Світлана Ігорівна, подала до суду, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», заяву на виконання ухвали суду від 08.12.2025 з новою редакцією позовної заяви, у якій просила: визнати дії ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , протиправними та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , транспортний засіб марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з відповідачів судові витрати.
06.01.2026 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09.02.2026 – 14:00.
12.01.2026 представник відповідача - ОСОБА_5 , адвоката Гупало Петро Михайлович подав до суду відзив на позов, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», обґрунтовуючи тим, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387 та ст. 388 ЦК України. Таким чином, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Однак, зі змісту позовних вимог та прохальної частини вбачається, що позивачем заявлено віндикаційний позов, проте позивач, який втратив можливість володіння річчю, зазначає відповідачем не лише особу у володінні якої знаходиться предмет спору, але і інших осіб, що є недопустимим. Відповідачем має бути визначено особу, яка фактично володіє річчю станом на момент подання позову, а тому позивач повинен визначитися із сторонами та позовними вимога і привести позовну заяву у відповідність до вимог законодавства. У даному випадку ОСОБА_5 є добросовісним набувачем майна, а враховуючи позиції Верховного Суду, добросовісний набувач не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнає, а враховуючи те, що вона є добросовісним набувачем, у задоволені позову слід відмовити у повному обсязі.
12.01.2026 представник відповідача - ОСОБА_5 , адвоката Гупало Петро Михайлович подав до суду клопотання, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», у якому просив визнати докази, подані позивачем разом із позовною заявою, як витяг із матеріалів кримінального провадження № 12024100100001909 від 06.05.2024, недопустимими. 
16.01.2026 представник позивача, адвокат Михайлик Світлана Ігорівна, подала до суду відповідь на відзив, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», у якій зазначила, що клопотання представника відповідача щодо відповідачів необґрунтоване та не відповідає вимогам законодавства, відзив не спростовує ані фактичних обставин справи, ані правових підстав заявлених вимог, ґрунтується на вибірковому тлумаченні норм матеріального права та фактичному ігноруванні ключової юридично значущої обставини — вибуття спірного транспортного засобу з володіння позивача не з його волі. Посилання відповідача на те, що транспортний засіб був відчужений на підставі нотаріальної довіреності, не може свідчити про наявність дійсної волі позивача на перехід права власності саме на умовах, за яких автомобіль фактично вибув з його володіння. Довіреність була видана виключно з метою продажу автомобіля за ринковою ціною та з обов`язковою передачею коштів власнику, а не з метою безоплатного або фіктивного переоформлення транспортного засобу на довірених осіб чи пов`язаних з ними третіх осіб. Позивач не отримував жодних грошових коштів, не надавав згоди на продаж автомобіля за заниженою ціною, не уповноважував довірених осіб відчужувати транспортний засіб у власних інтересах або в інтересах третіх осіб. Таким чином, реєстраційні та правочинні дії, вчинені після видачі довіреності, були здійснені з грубим порушенням умов доручення та всупереч дійсній волі власника. Сам по собі факт видачі довіреності не тотожний наданню згоди на вибуття майна з володіння власника за будь-яких умов, що прямо узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду щодо розмежування формальної правової підстави та реальної волі власника. Сукупність обставин, встановлених у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12024100100001909 від 06.05.2024, свідчить про те, що реальні правочини прикривали протиправне заволодіння майном, а тому автомобіль вибув із володіння позивача не з її волі, у розумінні статей 387–388 ЦК України. Окрім того, навіть у разі формального визнання відповідача добросовісним набувачем, що саме по собі заперечується позивачем, це не позбавляє власника права на витребування майна, оскільки закон прямо передбачає таку можливість у випадку, коли майно вибуло з володіння власника не з його волі. Окрім того, навіть у разі формального визнання Відповідача добросовісним набувачем, що саме по собі заперечується позивачем, це не позбавляє власника права на витребування майна, оскільки закон прямо передбачає таку можливість у випадку, коли майно вибуло з володіння власника не з його волі. Власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Судова практика вказує на те, що перевага у захисті надається праву власника, який втратив володіння майном унаслідок протиправних дій, тоді як добросовісний набувач не позбавлений можливості захистити свої інтереси шляхом звернення з вимогами до продавця про відшкодування збитків. Окрім того, заявлені позивачем вимоги відповідають принципу справедливого балансу інтересів, передбаченому ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Представник відповідача заявив клопотання про визнання доказів недопустимими з огляду на недолучення позивачем дозволу від слідчого на використання матеріалів кримінального провадження. При цьому, клопотання про надання дозволу на використання матеріалів кримінального провадження було подано представником позивача слідчому Шевченківського РУП ГУ НП в м. Києві. У відповідь на вказане клопотання слідчим Шевченківського РУП ГУ НП в м. Києві було надано дозвіл на використання матеріалів кримінального провадження № 12024100100001909 від 06.05.2024 для використання в рамках цивільної справи. Просила у задоволенні клопотань представника відповідача відмовити.
13.01.2026 судом постановлено ухвалу, про забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника відповідача ОСОБА_5 – адвоката Гупала Петра Михайловича.
19.01.2026 судом постановлено ухвалу, про забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача – адвоката Михайлик Світлани Ігорівни.
09.02.2026 судом постановлено ухвали, які занесені до протоколу судового засідання, про прийняття до розгляду відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та клопотання про визнання доказів недопустимими; про часткове задоволенні клопотання представника відповідачки щодо витребування доказів, а саме: задоволено клопотання про виклик та допит свідків, за умови подання до суду згоди сторін: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 згідно ст. 92 ЦПК України, та забезпечення відповідачем явки свідка – ОСОБА_8 , у зв`язку із відсутністю відомостей для забезпечення його явки судом; відмовлено у задоволенні клопотання у частині щодо витребування доказів, у зв`язку із його невідповідністю ст. 84 ЦПК України; про відмову у задоволенні клопотання про залучення у якості відповідача – ОСОБА_8 , згідно із ст. 51 ЦПК України.
09.02.2026 судом постановлено ухвалу, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 16.03.2026 -14:00.
16.03.2026 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 28.04.2026 – 14:00, згідно п.3 ч.2 ст.223 ЦПК України.
28.04.2026 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви у судовому засіданні до 01.07.2026 – 14:00, у зв`язку із оголошенням на території України повітряної тривоги.
01.07.2026 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відкладення ухвалення і проголошення судового рішення на 13.07.2026 – 16:30, згідно із ч. 3 ст. 124, ч.1 ст. 224, ч.6 ст. 259 ЦПК України.
Позивач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, 11.03.2026 подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі.
Представник позивача, адвокат Михайлик Світлана Ігорівна, у судовому засіданні режимі відеоконференції позовні вимоги зазначені у заяві від 16.12.2025 та обставини викладені у позовній заяві (нова редакція) підтримала у повному обсязі та надала суду пояснення аналогічні письмово викладеній позиції у позовній заяві та у відповіді на відзив.
Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала.
Відповідач - ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала.
Відповідач - ОСОБА_9 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала.
Відповідач - ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.
Представник відповідача - ОСОБА_5 , адвокат Гупало Петро Михайлович, у судовому засіданні в режимі відеоконференції позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, скасувати заходи забезпечення позову та підтримав усі обставини викладені у відзиві на позов.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1- ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ст. 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. 
У пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така ж правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року.
Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За правилами ч.1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Встановлено, що 09.01.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , попередньо ознайомлена нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, котре повністю відповідає її внутрішній волі, а також повністю розуміючи значення, умови цього правочину та його правові наслідки, на підставі та на виконання укладеного з представником усного договору, уклала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожна з яких може діяти як разом так і окремо одна від одної, продавати, експлуатувати та розпоряджатися належним їй транспортним засобом марки «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», тип легковий загальний універсал, номер шасі НОМЕР_1 , 2021 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , який належав їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8047, дата першої реєстрації в Україні 10.03.2021, дата реєстрації 24.06.2021.
Згідно цієї довіреності уповноваженим представникам надавалося право: експлуатувати вказаний транспортний засіб, а також визначати на свій розсуд місце стоянки транспортного засобу, проходити техогляди транспортного засобу, представляти інтереси довірителя на станціях технічного обслуговування, у страхових компаніях з правом отримання страхових відшкодувань у випадку спричинення транспортному засобу пошкодження іншими особами в результаті ДТП та усіх страхових випадках з правом подачі заяви про отримання відшкодувань, слідкувати за технічним станом, проводити його поточний і капітальний ремонт, в разі потреби здійснити переобладнання транспортного засобу, укладати угоди про відшкодування заподіяної транспортному засобу шкоди, в органах нотаріату, відповідних органах Національної поліції України та Сервісних центрах МВС, Центрах надання послуг, пов`язаних з використанням транспортних засобів, підприємствах та організаціях, незалежно від їх форм власності, з питань пов`язаних з експлуатацією та продажем за ціну та на умовах на свій власний розсуд, сплачувати необхідні платежі, у тому числі держмито або податки з належного довірителю транспортного засобу, укладати та підписувати договір купівлі-продажу транспортного засобу, договір оренди транспортного засобу, отримувати належні довірителю грошові кошти за договорами, подавати від імені довірителя заяви, в тому числі заяви про належність їй транспортного засобу на праві особистої приватної власності у відповідні установи та організації, подавати та отримувати необхідні довідки та документи в тому числі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, за необхідності замовляти та отримувати дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, номерні знаки, а також дозвіл на дублювання ідентифікаційного номера, оформлювати талон на користування дорогами, представляти інтереси довірителя з питання проведення експертизи стану транспортного засобу, розписуватися, знімати транспортний засіб з обліку, ставити на облік, здійснювати будь-які дії/повноваження щодо зберігання реєстраційного номеру в будь-яких органах, вести від імені довірителя справи в усіх судових установах, з правами, які надані законом позивачу, відповідачу та третій особі та потерпілому, в тому числі повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення суду, а також виконувати всі необхідні дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності.
Довіреність ОСОБА_1 видана 09.01.2024 з правом страхування (цивільної відповідальності, повне КАСКО, часткове КАСКО, тощо), з правом виїзду за кордон, без права передоручення повноважень третім особам, строком на два роки та діє до 09.01.2026 включно. Вказану довіреність підписано особисто ОСОБА_1 у присутності нотаріуса, її особу встановлено, дієздатність перевірено та зареєстровано в реєстрі під № 500.
Встановлено, що ОСОБА_9 довіреністю від 16.11.2023 уповноважила ОСОБА_10 та ОСОБА_11 представляти її інтереси в органах нотаріату, магазинах торгівлі автотранспортними засобами, автосалонах, комісіях, страхових компанія, Сервісних центрах МВС України, в органах сертифікації та правоохоронних органах, перед адміністраторами, судами загальної юрисдикції, господарських, адміністративних судах України, апеляційних судах, Верховному Суді України, загальних та спеціалізованих судах всіх інстанцій, в органах державної виконавчої служби, банківських установах, митницях, в науково-дослідному бюро судових експертиз «Сантадор» або в будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з купівлею, реєстрацією на її ім`я ТЗ. Для цього довіритель надала право серед іншого придбати на території України та за кордоном, зареєструвати, а також продати будь-який транспортний засіб. Довіреність видана з правом передоручення, з правом перетину кордону, строком на один рік, тобто до 16.11.2024 підписана ОСОБА_12 та була зареєстрована в реєстрі за № 13046.
09.01.2024 ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , яка діє на підставі доручення продавця з однієї сторони та ОСОБА_3 в особі ОСОБА_10 , який діє на підставі доручення покупця з другої сторони, а разом сторони, уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу 8046/2024/4243710 (далі – Договір), згідно умов якого, продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки «LAND ROVER» модель «RANGE ROVER SPORT», 2021 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_1 свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , зареєстрований за продавцем 24.06.2021 підрозділом МВС ТСЦ 8047.
За змістом п. 1.2. Договору, продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді.
Відповідно до розділу 2 Договору, передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору. Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження транспортного засобу переходить від продавця до покупця з моменту підписання цього договору.
Відповідно до п. 3.1 Договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок.
За змістом розділу 5, 6 Договору, покупець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених цим договором, сплатити продавцеві ціну транспортного засобу зазначену у п.3.1 договору; в порядку та на умовах визначених цим договором прийняти транспортний засіб, а продавець зобов`язаний в порядку та на умовах визначених цим договором передати транспортний засіб.
За змістом п.9.1. Договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання.
10.01.2024 між ТОВ «МАСТЕР АВТО» в особі відповідального ОСОБА_13 (на підставі договору комісії № 8636/24/1/000336 від 09.01.2024) з однієї сторони та ОСОБА_12 з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 8636/24/000336, відповідно до умов якого, продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки «LAND ROVER» модель «RANGE ROVER SPORT», 2021 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 , д.н.з. НОМЕР_4 , зареєстрований за власником ТЗ 09.01.2024. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 1000000,00 грн (один мільйон гривень 00 копійок).
З матеріалів справи також вбачається, що до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві серед інших заяв, надійшла заява ОСОБА_1 , про те, що невідома особа на ім`я ОСОБА_14 під приводом продажу авто незаконно заволоділа автомобілем марки «LAND ROVER» модель «RANGE ROVER SPORT», 2021 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_1 та розпорядився ним. По вказаному факту було розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 190 КК України у кримінальному провадженні № 12024100100001909, що підтверджується копією витягу з ЄРДР від 06.05.2024.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 від 05.03.2024, власником автомобіля марки «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», 2021 року випуску, чорного кольору, VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_7 є ОСОБА_5 .
13.05.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Міхєєвої І.М. у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні №12024100100001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, було накладено арешт на майно, а саме на автомобіль марки «LAND ROVER» модель «RANGE ROVER SPORT», 2021 року випуску, чорного кольору з д.н.з. НОМЕР_7 , VIN НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним.
Вищезазначені обставини підтверджуються матеріалами справи в електронній та паперовій формі та у суду відсутні сумніви щодо недопустимості вказаних доказів.
При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.
Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».
Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Представник позивача, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що у січні 2024 року позивач видала нотаріальну довіреність, якою уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на продаж, експлуатацію та розпорядження транспортним засобом «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Вказані особи мали відчужити автомобіль від імені позивача за ринковою вартістю. Однак, після відчуження транспортного засобу, ні ОСОБА_7 , ні довірені особи грошові кошти позивачу не передали, зникли зі зв`язку та розпорядилися автомобілем шляхом його перепродажу іншим особам. У зв`язку із чим, позивач звернулася до Шевченківського районного управління поліції м. Києва, внаслідок чого було розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні №12024100100001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що автомобіль марки «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2021 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 : 09.01.2024 на підставі договору купівлі продажу укладеному в ТСЦ 8046 був перереєстрований на громадянку ОСОБА_3 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_4 ; 10.01.2024 перереєстрований на підставі договору від 10.01.2024 на громадянку ОСОБА_4 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_5 ; 02.03.2024 перереєстрований за тим самим власником – ОСОБА_4 при видачі нового державного номерного знаку НОМЕР_6 ; 06.03.2024 перереєстрований на підставі договору від 03.03.2024 на громадянку ОСОБА_5 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_7 . Особи, на яких було оформлено транспортний засіб відносяться до кола близьких осіб та діяли за прямими вказівками ОСОБА_8 , що попередньо встановлений як особа, причетна до організації шахрайської схеми щодо заволодіння автомобілем. Таким чином, наявність особистих тісних відносин між вказаними особами підтверджує той факт, що всі вказані реєстраційні дії з автомобілем у період з 09.01.2024 до 06.03.2024 були здійснені виключно з метою приховування незаконності цих дій та шахрайського заволодіння автомобілем. Надалі ОСОБА_3 здійснила відчуження автомобіля на користь ОСОБА_5 , яка на сьогодні є останньою зареєстрованою власницею транспортного засобу. Крім того, зазначає, що позивач не давала жодних доручень ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 щодо переоформлення автомобіля на них чи на інших осіб за ціною, нижчою за ринкову, а також не отримувала жодних коштів від продажу автомобіля. Усі дії щодо реєстрації та подальшого перепродажу автомобіля були здійснені всупереч дійсній волі позивача, з порушенням умов доручення та з очевидною метою незаконно заволодіти її майном. Таким чином, відчуження транспортного засобу відбулося без волі законного власника, а тому в розумінні ст. 387, 388 ЦК України позивач має право витребувати свій автомобіль із чужого незаконного володіння від останнього набувача ОСОБА_5 , оскільки той вибув з володіння власника не за її волею, унаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Суд критично оцінює зазначені твердження виходячи з наступного.
За змістом ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є правочином. 
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України, закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов`язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно із роз`ясненнями, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
У ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто, договірних відносин.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Судом встановлено, що 09.01.2024 позивач - ОСОБА_1 за власною волею надала відповідачам: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 довіреність на право продажу, користування та розпорядження її автомобілем «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», тип легковий загальний універсал, номер шасі НОМЕР_1 , 2021 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , зі строком дії два роки до 09.01.2026, та передала сам транспортний засіб у їх володіння для вчинення вказаних дій.
Також, у ході розгляду справи, встановлено, що 09.01.2024 на час перереєстрації/відчуження автомобіля «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», тип легковий загальний універсал, номер шасі НОМЕР_1 , 2021 року випуску, чорного кольору, довіреність ОСОБА_1 від 09.01.2024 була чинною, не відкликаною і не скасованою. 
Отже, уповноважені позивачем особи скористалися наданим їм правом продажу, користування та розпорядження автомобілем «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER SPORT», тип легковий загальний універсал, номер шасі НОМЕР_1 , 2021 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , який належав позивачу, враховуючи, що ОСОБА_1 не заперечує того факту, що автомобіль було добровільно передано нею для продажу, а тому підстав для задоволення позовної вимоги у частині визнання дій ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , протиправними, суд не вбачає.
Суд критично оцінює доводи представника позивача щодо встановлених слідством обставин у рамках кримінального провадження № 12024100100001909 від 06.05.2024, оскільки наразі відсутній вирок у кримінальній справі, який набрав законної сили, відносно відповідачів у справі, яким були б встановлені вказані представником позивача обставини, та були б обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, у питанні: чи мали місце ці дії та чи вчинені вони вказаними особами, згідно із ч.6 ст.82 ЦПК України.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно з п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Ст. 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч.1 ст. 387 України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Правовий аналіз положень ст. 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Ч. 1 ст. 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
У частині четвертій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Вказане тлумачення ч. 1 ст. 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.
Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 та у постанові Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №159/754/24.
У постанові Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 752/5281/20 та у постанові від 11.03.2024 у справі № 178/1138/22, зазначено, що передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.
У постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 761/44057/19 зроблено висновок, що: «норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
У даному випадку, спірний автомобіль вибув з володіння власника ОСОБА_1 за її волею, що не спростовано відповідними доказами, а тому таке майно не підлягає витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_5 на підставі віндикаційного позову. Якщо власник неналежним чином поставився до вибору осіб, яким він передав автомобіль по нотаріально посвідченій довіреності, то наведене не є наслідком вимагати повернення автомобіля від добросовісного набувача. У випадку коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно.
Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 11.12.2023 у справі № 752/5281/20 та у постанові від 19.07.2023 у справі № 753/18555/19.
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач усупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а отже, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків, передбачених у ст. 388 ЦК України.
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них ( постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.: mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Як уже зазначалось, однією з цілей регулювання, встановленого ЦК України, є захист добросовісного набувача. Водночас регулювання має бути спрямованим виключно на захист того набувача, який є добросовісним, і не надавати захисту недобросовісному набувачу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20).
Отже, враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено протиправності дій відповідача - ОСОБА_5 , а також те, що транспортний засіб вибув із володіння позивача поза її волею, суд не вбачає підстав для витребування транспортного засобу марки «Land Rover», моделі «Range Rover Sport», 2021 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 від добросовісного набувача ОСОБА_5 .
Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.
Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, заходи забезпечення позову, обрані ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2025 у справі №357/19644/25, провадження № 2-з/357/80/25, підлягають скасуванню.
Керуючись ст. 41 Конституції, ст. 3, 6, 12, 202, 203, 204, 215, 216, 244, 316, 317, 319, 321, 330, 387, 388. 628, 638, 655 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 76 – 82, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В :
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з незаконного чужого володіння, відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, обрані ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року, у справі №357/19644/25, провадження № 2-з/357/80/25, шляхом зняття заборони ОСОБА_5 відчужувати, користуватись та іншим чином розпоряджатися транспортним засобом марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 в тому числі переобладнувати, розбирати його на запчастини, укладати будь які договори щодо спірного транспортного засобу та шляхом зняття заборони суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки «Land Rover», моделі «Range Rover Sport», 2021 року випуску, номер шасі (кузова/рами) НОМЕР_1 .
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач – ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_10 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач – ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_11 , місце проживання: АДРЕСА_3 . 
Відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_12 , місце проживання: АДРЕСА_3 . 
Відповідач - ОСОБА_9 , РНОКПП: НОМЕР_13 , місце проживання: АДРЕСА_4 .
Відповідач - ОСОБА_5 , РНОКПП: НОМЕР_14 , місце проживання: АДРЕСА_5 .
Рішення складено 13.07.2026. 
Суддя: 	О. В. Бондаренко