ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року | м. Львів | Справа № 907/15/25
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б., 
Шаповала Д.В.,
секретар судового засідання Бабій М.М.
явка учасників справи: 
від прокурора: Винницька Л.М.;
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився;

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Джугана Василя Васильовича б/н від 25.05.2026
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.05.2026е, суддя Сисин С.В., м. Ужгород, повний текст рішення складено 04.05.2026,
у справі №907/15/25
за позовом виконувача обов`язків керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області
в інтересах держави в особі позивача Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області
до відповідача фізичної особи-підприємця Джугана Василя Васильовича
про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Виконувач обов`язків керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області (далі прокурор) звернувся до Господарського суду Закарпатської області в інтересах держави в особі Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області (далі позивач, селищна рада) з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Джуган Василя Васильовича (далі відповідач, ФОП), згідно з якою просив стягнути з відповідача 380 108,87 грн безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками з кадастровими номерами №2124456200:03:005:0371 і №2124456200:03:005:0372 без укладання договору оренди землі та відповідно без сплати орендної плати за землю.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, будучи власником нерухомого майна, у період з 01.04.2017 по 31.07.2024 користувався земельними ділянками комунальної власності без належного оформлення права користування та без сплати орендної плати, внаслідок чого безпідставно зберіг кошти за рахунок територіальної громади. 
За розрахунком прокурора, виконаним на підставі нормативної грошової оцінки земельних ділянок із застосуванням мінімальної ставки орендної плати у розмірі 3 % річних, сума безпідставно збережених коштів за період з 01.04.2017 по 31.07.2024 щодо земельної ділянки площею 0,8925 га становить 293 314,13 грн, а щодо земельної ділянки площею 0,2641 га - 86 794,74 грн, що загалом складає 380 108,87 грн. При цьому розрахунок здійснено з урахуванням витягів із нормативної грошової оцінки земельних ділянок за 2024 рік та довідки ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області № 10-7-0.4-3188/2-24 від 24.06.2024.
Також прокурор зазначає, що звернувся до суду в інтересах держави через бездіяльність Тересвянської селищної ради, яка не вжила заходів для захисту майнових інтересів громади, а строк позовної давності не пропущено, оскільки його перебіг було продовжено на період дії карантину COVID-19 та оголошення воєнного стану в Україні.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 04.05.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Джуган В.В. на користь Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області 224 238,51 грн. безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянки комунальної власності з кадастровими номерами: 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372.
Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Джугана Василя Васильовича на користь Закарпатської обласної прокуратури 3 363,58 грн у повернення сплаченого судового збору. 
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідач протягом спірного періоду фактично використовував земельні ділянки комунальної власності з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372, на яких розташовані нежитлові будівлі, що йому належать на праві приватної власності ( для здійснення ним підприємницької діяльності) без належного оформлення права користування чи права власності. 
Оскільки земельний податок або орендна плата за користування спірними земельними ділянками відповідачем не сплачувалися, територіальна громада недоотримала кошти. Розрахунок безпідставно збережених коштів здійснений з урахуванням нормативної грошової оцінки земельних ділянок та мінімального законодавчо встановленого розміру орендної плати.
Також суд врахував, що після відкриття провадження відповідач добровільно сплатив частину заявленої до стягнення суми, за період з 01.01.2022 по 31.07.2024, у зв`язку з чим провадження у відповідній частині закрито. Предметом судового розгляду залишилися вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів за період з 01.04.2017 по 31.12.2021.
Судом першої інстанції враховано, що відповідач протягом усього спірного періоду зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності (фізична особа-підприємець), а спірні земельні ділянки використовувалися для розміщення та експлуатації виробничих будівель у межах здійснення господарської діяльності, а тому правовідносини, що склалися між сторонами є господарськими, підлягають регулюванню ГПК України і підпадають під юрисдикцію господарських судів. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
26.05.2026 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Джуган Василя Васильовича б/н від 25.05.2026 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.05.2026 у справі №907/15/25.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на непідсудність цього спору господарським судам, відсутність у Тересвянської селищної ради права власності на спірні земельні ділянки, неналежність розрахунку безпідставно збережених коштів, а також на пропуск прокурором строку позовної давності для звернення до суду. У зв`язку з наведеним апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог прокурора відмовити повністю.
09.07.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Джугана В.В. - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.05.2026 - без змін.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2026 справу №907/15/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Галушко Н.А..
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Джугана Василя Васильовича б/н від 25.05.2026 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.05.2026 у справі №907/15/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2026 головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі №907/15/25 визначено суддю С.М. Бойко суддів: Т.Б. Бонк, Д.В. Шаповала.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.06.2026 призначено справу №907/15/25 до розгляду в судовому засіданні на 22.07.2026.
В судове засідання 22.07.2026 з`явився представник прокурор, позивач та відповідач в судове засідання не з`явились хоча належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції, у зв`язку з чим суд визнав їх неявку як без поважних причин. 
Клопотань про відкладення розгляду справи від цих сторін до початку слухання справи не надходило.
Заслухавши думку представника прокурора, суд ухвалив розгляд справи провести без участі позивача та відповідача за наявними матеріалами справи. 
У судовому засіданні, представник прокурора заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, з підстав наведених судом першої інстанції та з посиланням на актуальну практику КГС в складі ВС, в подібних правовідносинах.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України). 
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.05.2026 у справі №907/15/25 оскаржується відповідачем в повному обсязі.
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, заперечень в апеляційній скарзі не зазначено, а тому апеляційний суд в цій частині рішення не переглядає. 
Апеляційний суд, розглянув в судовому засіданні апеляційну скаргу вдповідача, дійшов висновку про залишення її без задоволення з таких підстав
Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати на підставі ст.ст.1212, 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельними ділянками, на яких ці об`єкти розміщені, за період з 01.04.2017 по 31.07.2024.
Як встановлено судами, земельна ділянка з кадастровим номером 2124456200:03:005:0371, площею 0,2641 га, що розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення - 11.02, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості відповідно до відомостей з Державного земельного кадастру про земельну ділянку була сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі 28.08.2014(том 1 а.с. 25), а отже є об`єктом цивільних прав та обов`язків сторін. Аналогічно земельна ділянка, кадастровий номер 2124456200:03:005:0372 площею 0,8925 га, розташована по вулиці Заводська, 1 К/Л, смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, з тим ж цільовим призначенням сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі 28.08.2014 (том 1 а.с. 28).
У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №371345314 від 26.03.2024 вбачається, що 15.12.2023 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права власності Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області на земельну ділянку з кадастровим номером 2124456200:03:005:0371 площею 0,2641 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2850012121244 (том 1 а.с. 23-24) та відповідно щодо об`єкту нерухомого майна №371345008 на земельну ділянку за кадастровим номером 2124456200:03:005:0372, площею 0,8925 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2850019221244 (том 1 а.с. 26-27).
Право власності на об`єкти нерухомого майна, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №371345823 від 26.03.2024 (том 1 а.с. 29-50) за Джуганом Василем Васильовичем (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстровано право власності на будівлю рубильного цеху, площею 883,8 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1143748621244, номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - 27686575, дата державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 04.01.2017; номер відомостей про речове право - 18502980, підстава державної реєстрації права власності - свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 2701, видане 30.08.2009 приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Русин Н.І.; відомості про реєстрацію об`єкта до поновлення/перенесення - зазначено про реєстрацію в реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.09.2009;
- будівлю-склад фанерного цеху, площею 2047,8 кв.м, за адресою: вулиця Заводська, 1Л, смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1143731921244, номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - 28627169, дата державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 04.01.2017; номер відомостей про речове право - 18502657, підстава державної реєстрації права власності - свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 3839, видане 27.11.2009 приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Русин Н.І.; відомості про реєстрацію об`єкта до поновлення/перенесення - зазначено про реєстрацію в реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.12.2009;
- будівлю щитових меблевих деталей, площею 3397,6 кв.м, за адресою: вулиця Заводська, 1К, смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 954659321244, номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - 28658286, дата державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 16.06.2016; номер відомостей про речове право - 15089203, підстава державної реєстрації права власності - свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 3841, видане 27.11.2009 приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Русин Н.І.
Листом від 19.12.2024 №10-7-0.31-6144/2-24 (том 1, а.с. 54- 55) Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області долучило копії проєктів землеустрою, розроблених ДП «Хуст-Земля Карпат» на підставі заяв Джугана В.В. від 27.03.2013 та від 08.04.2013, щодо відведення земельних ділянок у власність шляхом викупу для промислово-виробничої діяльності: для обслуговування будівлі рубильного цеху площею 0,2641 га, АДРЕСА_1, а також для обслуговування будівлі щитових меблевих деталей і складу фанерного цеху загальною площею 0,8925 га, вул. Заводська, 1 «К», «Л», смт Тересва Тячівського району Закарпатської області (том 1, а.с. 56- 119).
Зазначені проєкти землеустрою розроблено на підставі рішень Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 18.01.2013 №392 та №393, якими Джугану В.В. надано дозвіл на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення відповідних земельних ділянок у власність шляхом викупу.
У листі Тересвянська селищна рада Тячівського району від 19.04.2024 №05-23/490 надісланому на адресу Тячівської окружної прокуратури повідомила, що земельні ділянки з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372 з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості перебувають у користуванні Джугана В.В. з часу придбання ним нерухомого майна (виробничих будівель) з 2009 року та з цього часу, з 2009 року земельний податок та орендна плата Джуганом В.В. не сплачувалася за користування земельними ділянками, договори оренди земельної ділянки не укладалися. Аналогічні дані наведені і в листі від 20.08.2024 №05-22/903 (том 1 а.с. 120). 
Згідно з листа від 20.08.2024 №05-22/903 Тересвянської селищна рада Тячівського району вбачається, що землекористувачу Джугану В.В., у відповідності до рішень Тересвянської селищної ради №945 і №946 від 11.02.2022 (том 1 а.с. 121-123, які наявні в матеріалах справи) неодноразово, з часу придбання виробничих будівель, поступали пропозиції про укладення із Тересвянською селищною радою договір про сплату авансового внеску по кожній із зазначених земельних ділянок та договір про відшкодування втрат від недоотриманих коштів за фактичне використання земельних ділянок, проте ці пропозиції залишено відповідачем без реагування (том 1 а.с. 124-125). 
Аналогічного змісту листи від 14.01.2020 №15/02-35 та від 20.01.2023 2023 без вихідного номера скеровано на адресу Джугану В.В. (том 1 а.с. 124-125).
У листі від 06.08.2024 №8204/5/07-16-24-03-05 Головне управління Державної податкової служби у Закарпатській області щодо надання інформації про сплату земельного податку та/або орендної плати за земельні ділянки з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372 за 2017 - 2024 роки Джуганом В.В. не проводилося (том 1 а.с. 126). 
За оцінкою та перевіркою здійсненою судом першої інстанції розрахунків долучених прокурором до матеріалів справи вбачається, за користування земельними ділянками комунальної власності за 2024 рік враховано витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки №НВ-9937160782024 від 17.04.2024, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2124456200:03:005:0372 становить 1 940 479,05 грн; та враховано витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки №НВ-9937161642024 від 17.04.2024, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2124456200:03:005:0371 становить 574211,17 грн (том 1 а.с. 132-133). 
При складанні зазначених розрахунків за 2017 - 2023 рік врахована довідку Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області № 10-7-0.4-3188/2-24 від 24.06.2024 (том 1 а.с. 131), згідно з якою відповідно до Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель селища Тересва Тячівського району Закарпатської області, затвердженої рішенням 16 сесії шостого скликання Тересвянської селищної ради від 26.06.2012 №275, середня (базова) вартість одного квадратного метра земель населеного пункту смт. Тересва становить 59,80 грн; з урахуванням коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель на 01.01.2017 - 01.01.2021 становить 113,45 грн, на 01.01.2022 - 124,80 грн, на 01.01.2023 - 143,52 грн. 
Щодо застосування коефіцієнта, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), то для земельних ділянок з цільовим призначенням 11.02 (для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості) - такий коефіцієнт становить 1,2.
Згідно з рішенням Тересвянської селищної ради від 26.06.2012 №275 «Про затвердження технічної документації по грошовій оцінці земель населеного пункту селища Тересва» (том 1 а.с. 204 на звороті), селищна рада відповідно до ст.12 Земельного кодексу України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» затвердила технічну документацію із нормативної грошової оцінки земель населеного пункту селища Тересва, згідно з якою середня (базова) вартість одного квадратного метра земель населеного пункту смт.Тересва становить 59,80 грн.
Відповідно до розрахунку безпідставно збережених коштів Джуганом В.В. за користування земельною ділянкою комунальної власності площею 0,8925 га, з кадастровим номером 2124456200:03:005:0372, без укладення договору оренди за період з 01.04.2017 по 31.07.2024, недотримано місцевим бюджетом від ФОП Джугана В.В. за користування земельною ділянкою в розмірі 293 314,13 грн.
Відповідно до розрахунку безпідставно збережених коштів Джуганом В.В. за користування земельною ділянкою комунальної власності площею 0,2641 га, з кадастровим номером 2124456200:03:005:0371, без укладення договору оренди за період з 01.04.2017 по 31.07.2024, недотримано місцевим бюджетом безпідставно збережених коштів від ФОП Джуган В.В. за користування цією земельною ділянкою в розмірі 86 794,74 грн. 
Загальний розмір коштів, які відповідач зберіг у себе без достатньої правової підстави за рахунок територіальної громади, становив 380 108,87 грн., що зазначалося в позові. 
Після відкриття провадження у справі №907/15/25, за клопотанням представника фізичної особи - підприємця Джугана В.В. судом першої інстанції долучено платіжні інструкції DP00000186 від 29.09.2025 на суму 50 000 грн і DP00000187 від 16.10.2025 на суму 105 739,15 грн (том 2 а.с. 71-72).
У вказаних платіжних інструкціях зазначений платник: фізична особа-підприємець Джуган Василь Васильович та у призначеннях платежу у цих платіжних інструкціях вказано: «оплата за користування земельними ділянками площею 0,2641 га з кадастровим номером 2124456200:03:005:0371 і площею 0,8925 га з кадастровим номером 2124456200:03:005:0372».
Отже, з наведеного вбачається, що ФОП Джуган В.В. у період з 29 вересня по 16 жовтня 2025 року добровільно сплатив 155 739,15 грн. до місцевого бюджету Тересвянської територіальної громади в рахунок оплати за користування земельними ділянками з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371, 2124456200:03:005:0372 без укладання договорів оренди землі і така сума сплачених коштів у розмірі 155 739,15 грн. є частиною коштів від суми 380 108,87 грн., які просив прокурор стягнути з відповідача за використання земельних ділянок впродовж періоду з 01.04.2017 по 31.07.2024 без укладання договору оренди землі та відповідно без сплати орендної плати за землю.
Враховуючи наведене, ухвалою від 13.11.2025 суд першої інстанції задовольнив клопотання виконувача обов`язків керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області від 12.11.2025 та на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України закрив провадження у справі на суму 155 739,15 грн., а отже предметом судового розгляду залишилися позовні вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів за період з 01.04.2017 по 31.12.2021 у розмірі 224 369,72 грн.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до пункту 1 мирової угоди від 19.08.2025, укладеної між Тересвянською селищною радою Тячівського району Закарпатської області в особі селищного голови Грабаря І.І. та ФОП Джуганом В.В. у справі № 907/15/25 (у затвердженні якої відмовлено ухвалою суду першої інстанції від 13.11.2025 за результатами розгляду клопотання представника відповідача - адвоката Рішка П.М. від 06.10.2025), відповідач зобов`язувався сплатити до місцевого бюджету Тересвянської територіальної громади 155 739,15 грн. у рахунок оплати за користування земельними ділянками з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372 без укладення договорів оренди землі за три роки до моменту звернення прокурора до суду з позовом.
Оскільки позовну заяву виконувачем обов`язків керівника Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області підписано 30.12.2024, направлено до суду 31.12.2024 та отримано судом 07.01.2025, сплачені відповідачем 155 739,15 грн. стосувалися користування земельними ділянками за період з 01.01.2022 по 31.07.2024.
Щодо спірних правовідносин
Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою, виключно, відповідно до закону.
За умовами ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків. 
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (наприклад, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.09.2022 у справі № 922/423/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17). Верховний Суд виходить з того, що власник нерухомості під сформованою ділянкою зобов`язаний повернути кошти, які він зберіг замість сплати оренди. 
Так, відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
За змістом частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а тому використання нежитлових приміщень, які належать відповідачам, неможливе без відповідної земельної ділянки.
Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а тому, у зв`язку з користуванням відповідачами нежитловими приміщеннями презюмується їх спільне користування усією спірною земельною ділянкою, якщо іншого не доведено (близькі за змістом висновки Верховного Суду містяться у постанові від 02.06.2020 у справі №922/2417/19).
Відповідач у період спірних правовідносин не оформив право власності або права землекористування земельною ділянкою, а тому не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку чи сплати орендної плати. 
Принцип платного використання землі також передбачено ст.206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пп. 14.1.147 п.14.1 ст. 4 Податкового кодексу України (далі - ПК України), тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
Стаття 1 Закону України «Про оренду землі» визначає, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).
Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Оскільки відповідач у спірний період не був власником або землекористувачем земельної ділянки кадастровий номер 2124456200:03:005:0371 площею 0,2641 га, розташованої по вулиці АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер 2124456200:03:005:0372, площею 0,8925 га, розташованої по вулиці Заводська, 1 К/Л, смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, а тому не вважався суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. 
Отже, оскільки матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування вказаними земельними ділянками та їх державної реєстрації такого права на спірні земельні ділянки, на яких розташовані ці об`єкти, то судом першої інстанції правильно кваліфіковані відносини з фактичного користування земельними ділянками без правової підстави та недоотримання її власником (позивачем)доходів у вигляді орендної плати, а тому за своїм змістом вони є кондикційними. Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі №922/3560/18, від 10.09.2019 у справі №922/96/19, постанові від 07.07.2020 у справі №922/3208/19.
Спростування доводів апеляційної скарги щодо порушення правил юрисдикції господарського суду
Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у ст. 20 ГПК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі №591/5242/18 (провадження № 14-168цс20) вказано, що критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18(провадження № 12-136гс19); від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18); від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Отже, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до ч.2 ст. 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання чи ні, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Як встановлено судами, відповідно до витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Джуган Василь Васильович зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 04.01.2002, та станом на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції є фізичною особою-підприємцем. Основними видами його діяльності є: 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (основний вид), 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 43.99 Інші спеціалізовані будівельні роботи, 43.29 Інші будівельно монтажні роботи, 31.09 Виробництво інших меблів, 31.02 Виробництво кухонних меблів, 31.01 Виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі, 16.29 Виробництво інших виробів з деревини, виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння, 16.24 Виробництво дерев`яної тари, 16.23 Виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів, 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво та інші види діяльності.
Матеріалами справи підтверджується, що спірні земельні ділянки використовувалися для обслуговування виробничих будівель - рубильного цеху, складу фанерного цеху та будівлі щитових меблевих деталей. Їх цільове призначення визначене як землі для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що виключає використання таких ділянок для особистих потреб фізичної особи.
Крім того, саме відповідач звертався до Тересвянської селищної ради із заявами про надання дозволу на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок шляхом викупу для промислово-виробничої діяльності. На підставі цих заяв були прийняті відповідні рішення органу місцевого самоврядування, а у 2022 році затверджені проєкти землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність.
Отже, досліджені судами докази та встановлені на їх підставі обставини справи свідчать про те, що протягом спірного періоду земельні ділянки використовувалися відповідачем саме для здійснення господарської (підприємницької) діяльності, а не для задоволення особистих потреб як фізичної особи. 
Крім того, сама суть правовідносин свідчить про господарсько-правовий характер, так як земельні ділянки з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0372 і 124456200:03:005:0371 використовувалась для здійснення підприємницької діяльності, про що свідчить фактичне використання даних земельних ділянок та їх цільове призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
Подібна позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.07.2023 у справі №307/913/20.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цей спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а наведені в апеляційній скарзі доводи про належність спору до цивільної юрисдикції є безпідставними, оскільки не спростовують встановлених судами обставин.
Щодо доводів апелянта про відсутність у Тересвянської селищної ради права комунальної власності на спірні земельні ділянки за весь період стягнення
Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.
Земля як основне національне багатство, що перебуває під охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. (ст. 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).
Як вбачається з матеріалів справи, земельні ділянки з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372 сформовані, їм присвоєно кадастрові номери та 28.08.2014 здійснено їх державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі. Обидві ділянки розташовані в межах смт. Тересва та мають цільове призначення 11.02, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
У п. 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.
Із уведенням у дію 01.01.2002 нового ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у ч. 2 ст. 83 ЗК України.
Законом України від 05.02.2004 №1457-IV «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (втратив чинність 01.01.2013, підстава - Закон №5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування.
У ст. 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Водночас при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави (ст. 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності»).
Із 01.01.2013 набув чинності Закон №5245-VI, за змістом пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.
Згідно з п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у п.п. 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі ст. 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.
Як передбачено у п. 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №5245-VI, «у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у п.п. 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками».
За змістом п. 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом (абз. 3 п. 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції Закону України №1423-ІХ).
Отже, з урахуванням положень Земельного кодексу України та пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI, Тересвянська селищна рада Тячівського району Закарпатської області є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372, в тому числі і у спірний період (з 01.04.2017 по 31.07.2024), оскільки зазначені земельні ділянки розташовані в межах смт Тересва, були сформовані та зареєстровані у Державному земельному кадастрі 28.08.2014, а право комунальної власності на них зареєстровано за позивачем у встановленому законом порядку.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів за користування спірними земельними ділянками за період з 01.04.2017 по 14.12.2023, які ґрунтуються на тому, що право комунальної власності Тересвянської селищної ради на земельні ділянки з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372 виникло лише 15.12.2023 - з моменту державної реєстрації такого права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначені доводи є безпідставними, оскільки спірні земельні ділянки були сформовані як об`єкти цивільних прав ще 28.08.2014, розташовані в межах населеного пункту, а їх належність до комунальної власності визначається безпосередньо законом, а не датою державної реєстрації права комунальної власності.
Водночас згідно зі статтями 122 - 124 ЗК України міські, селищні, сільські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі".
Водночас ст.120 ЗК України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду.
Таким чином, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи ч.2 ст. 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.
Таким чином, положення глави 15, ст.ст. 120, 125 ЗК України, ст. 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19. у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20).
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
У цій справі судами встановлено, що відповідач є власником виробничих будівель, розташованих на земельних ділянках з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372. Земельні ділянки сформовані, перебувають у комунальній власності, однак протягом спірного періоду відповідач не уклав договорів оренди, не набув іншого речового права та не сплачував плату за користування землею.
Матеріали справи також свідчать, що орган місцевого самоврядування вчиняв дії щодо оформлення земельних правовідносин, однак відповідач протягом спірного періоду з 01.04.2017 по 31.07.2024 не завершив їх оформлення ні шляхом викупу земельних ділянок, ні шляхом укладення договорів оренди.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач у період з 01.04.2017 по 31.07.2024 користувався земельними ділянками з кадастровими номерами 2124456200:03:005:0371 та 2124456200:03:005:0372, на яких розташовані належні йому об`єкти нерухомості, без достатньої правової підстави, та відповідно зберіг у себе кошти за таке користування.
Отже, спірні правовідносини правильно кваліфіковані як кондикційні, а заявлені вимоги підлягають оцінці відповідно до статті 1212 ЦК України.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення розміру безпідставно збережених коштів, колегія суддів виходить із такого.
Суд першої інстанції встановив, що розрахунок заявлених до стягнення безпідставно збережених коштів здійснено прокурором на підставі витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок за 2024 рік, довідки Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області від 24.06.2024 № 10-7-0.4-3188/2-24 щодо показників нормативної грошової оцінки земель за 2017- 2023 роки, складеної на підставі технічної документації з нормативної грошової оцінки земель смт Тересва, затвердженої рішенням Тересвянської селищної ради від 26.06.2012 № 275, із застосуванням мінімального розміру орендної плати у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
Заперечуючи проти такого розрахунку, відповідач посилався на відсутність окремих витягів сформованих Держгеокадастром про нормативну грошову оцінку за кожний із періодів, що, на його думку, виключає можливість визначення розміру безпідставно збережених коштів.
За змістом ст. 12 Закону України «Про оцінку земель» нормативно-методичне регулювання оцінки земель здійснюється у відповідних нормативно-правових актах, що встановлюють порядок проведення оцінки земель, організації і виконання землеоціночних робіт, склад і зміст технічної документації та звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок, вимоги до них, порядок їх виконання. Нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.
Пунктом 162 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012, унормовано, що відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: 1) витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; 2) довідки, що містить узагальнену інформацію про землі (території), за формою згідно з додатком 41; 3) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); 4) копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Витяги, довідки, викопіювання та копії документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру, в паперовій та електронній формі відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» мають однакову юридичну силу.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №905/1680/20 дійшла висновку, що довідка з Державного земельного кадастру, поряд із витягом про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, може бути належним доказом на обґрунтування її нормативної грошової оцінки. При цьому земельне законодавство та Податковий кодекс України не обмежують можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру, а належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути, зокрема, технічна документація, довідка чи витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку про те, що витяг з технічної документації є єдиним належним доказом нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Враховуючи наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду та обставини цієї справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витяги з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки № НВ-9937160782024 від 17.04.2024, № НВ-9937161642024 від 17.04.2024, а також довідка Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області № 10-7-0.4-3188/2-24 від 24.06.2024 є належними доказами на підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а тому доводи апелянта про те, що належним доказом є виключно витяг з технічної документації, є безпідставними.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів апелянта щодо неправильності розрахунків безпідставно збережених коштів. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, які є нормами прямої дії та підлягають врахуванню при вирішенні спору.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, доводи відповідача про необґрунтованість розрахунків є суперечливими та свідчать про недобросовісну поведінку, оскільки, заперечуючи правильність розрахунків безпідставно збережених коштів, відповідач одночасно при зверненні до суду з клопотанням про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі використав саме ці розрахунки при визначенні розміру безпідставно збережених коштів та добровільно сплатив 155 739,15 грн за користування спірними земельними ділянками.
Перевіривши наявні у справі докази та здійснені прокурором розрахунки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі є правильними та обґрунтованими. Зокрема, розмір безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою площею 0,8925 га з кадастровим номером 2124456200:03:005:0372 за період з 01.04.2017 по 31.07.2024 становить 293 314,13 грн, а за користування земельною ділянкою площею 0,2641 га з кадастровим номером 2124456200:03:005:0371 за той самий період - 86 794,74 грн. Таким чином, загальний розмір безпідставно збережених відповідачем коштів за рахунок територіальної громади становить 380 108,87 грн.
Водночас колегія суддів враховує, що після відкриття провадження у справі відповідач добровільно сплатив 155 739,15 грн відповідно до платіжних інструкцій № DP00000186 від 29.09.2025 на суму 50 000 грн та № DP00000187 від 16.10.2025 на суму 105 739,15 грн. У зв`язку з цим ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.11.2025 на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення зазначеної суми у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Як правильно встановив суд першої інстанції, згідно з розрахунком безпідставно збережених коштів за період з січня 2022 року по липень 2024 року їх розмір становить 155 729,08 грн, тоді як відповідачем сплачено 155 739,15 грн. Різницю у сумі 10,07 грн суд першої інстанції обґрунтовано врахував пропорційно до площі земельних ділянок, а саме: 7,00 грн - у рахунок користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2124456200:03:005:0372 та 3,07 грн - у рахунок користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2124456200:03:005:0371.
Щодо строку позовної давності
За визначенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.
Європейський Суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93 та №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 57 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").
Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.
Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При цьому позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01.04.2025 у справі №908/3774/23).
У постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Отже, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Підсумовуючи наведене, у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Крім цього, у п.п.53, 97 і 98 постанови від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила про таке:
« 53. Задовольняючи частково позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій визнали обґрунтованими позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 01 квітня 2024 року. Водночас суди зазначили про відсутність правових підстав для стягнення заявлених позивачем інфляційних втрат та процентів річних, нарахованих за період з 13 березня по 01 квітня 2017 року, у зв`язку зі спливом позовної давності.
« 97. Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
98. За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 01 квітня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Доводи відповідача про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками».
Згідно з ч.ч.3 і 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Як встановлено апеляційним судом, під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності, зокрема усно у судовому засіданні 11.03.2026, а також у відзиві на позовну заяву.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129) неодноразово формулювала висновок, згідно з яким суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушив належний відповідач право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес належний відповідач не порушив, суд відмовляє у задоволенні позову через необґрунтованість останнього. І лише якщо встановить, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушив належний відповідач, але позовна давність спливла, і про це зробив заяву належний відповідач (інша сторона спору), суд відмовляє у вимозі до цього відповідача через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Отже, позовна давність застосовна лише до заявленої до належного відповідача необхідної й ефективної позовної вимоги, яку суд мав би задовольнити, якщо б вона не спливла.
Враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача 131,21 грн безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками за 01.04.2017 у зв`язку зі спливом позовної давності, з яких: 101,25 грн - за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2124456200:03:005:0372 та 29,96 грн - за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2124456200:03:005:0371.
Водночас апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 224 238,51 грн. безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками без укладення договору оренди землі за період з 02.04.2017 по 31.12.2021, з яких: 173 036,28 грн - за користування земельною ділянкою площею 0,8925 га з кадастровим номером 2124456200:03:005:0372 та 51 202,23 грн - за користування земельною ділянкою площею 0,2641 га з кадастровим номером 2124456200:03:005:0371.
Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються дослідженими матеріалами справи, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами, а також правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції. Враховуючи викладене, доводи скаржника не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, натомість заперечення відповідача-2, наведені у відзиві на апеляційцну скаргу, узгоджуються з фактичними обставинами справи та підтверджуються належними і допустимими доказами.
З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2025 у справі №914/2156/24 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим і таким, що відповідає встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Натомість заперечення відповідача-2, викладені у відзиві на апеляційну скаргу узгоджуються з фактичними обставинами справи та підтверджуються належними і допустимими доказами.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.05.2026 у справі №907/15/25 підлягає залишенню без змін.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Джугана Василя Васильовича б/н від 25.05.2026 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 04.05.2026 у справі №907/15/25 - залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено та підписано 27.07.2026.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Шаповал Д.В.